Справа № 440/9003/23
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2024-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 р. Справа № 440/9003/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2023, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Петрова, м. Полтава, повний текст складено 17.11.23 по справі № 440/9003/23

за позовом ОСОБА_1

до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

про визнання дій протиправними, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить суд: визнати дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції неправомірними в частині несвоєчасного розрахунку при звільненні; стягнути із Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 8533,80 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що після розірвання трудових відносин, відповідачем з позивачкою несвоєчасно проведено повний розрахунок при звільненні, що є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо несвоєчасного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні. Зобов`язано Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 04.04.2023 по 01.05.2023 (у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні) у розмірі 8533,80 грн. з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2023 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі; якщо суд дійде висновку про задоволення позову - застосувати критерії справедливості, добросовісності та розумності та зменшити розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 159,07. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до наказів міжрегіонального управління від 24.04.2023 №3386/04 та від 24.04.2023 №3387/04 позивачці нараховано винагороду за фактично відпрацьований час у березні 2023 року у розмірі 3506,66 грн. та виплачено 2822,86 грн. (з відрахуванням податків). Вказує, що виплата винагороди державним виконавцям здійснюється вже після формування звітів про суму стягнутого виконавчого збору, поданих державним виконавцем. Стверджує, що 01.05.2023 року виплачена належна сума винагороди за фактично відпрацьований час у березні 2023 року, а тому ця виплата здійснена з дотриманням вимог чинного законодавства. Зауважує, що застосовуючи методику обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку застосувала Велика Палата Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, сума такого відшкодування на користь позивачки за період з 03 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року становить 159,07 гривень. Наголошує, що застосовуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, суд наділений повноваженнями зменшити розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вважає, що наявні законні підстави для застосування критеріїв співмірності.

ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2023 року без змін. Зазначає, що твердження апелянта про здійснення виплати з дотриманням вимог чинного законодавства однозначно є хибним, оскільки законодавством чітко передбачений порядок та розрахунок роботодавця з працівником при звільненні. Стверджує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується довідками про доставку електронних листів.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 20.03.2023 №2235/04 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 , головного державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, із займаної посади 03.04.2023 за власним бажанням, відповідно до частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби.

Разом з тим, у день звільнення відповідач не провів з позивачкою належний розрахунок, що підтверджується відповідною випискою з карткового рахунку позивачки, та не заперечується відповідачем по справі.

Позивачка, не погоджуючись із діями відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні, звернулась до суду із цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції вчинено протиправні дії щодо несвоєчасного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачці, з урахуванням статті 117 КЗпП України, становить: 20 х 426,69 = 8533,80 грн.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч.2 ст.116 КЗпП України передбачено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За обставинами справи, наказом Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 20.03.2023 №2235/04 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 , головного державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, із займаної посади 03.04.2023 за власним бажанням, відповідно до частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби.

Вказаним наказом визначено виплатити позивачці компенсацію: за невикористану щорічну додаткову відпустку за стаж державної служби - понад 12 років тривалістю 08 календарних днів; за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 05.01.2020 по 04.01.2021 тривалістю 04 календарних дні; за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 05.01.2021 по 04.01.2022 тривалістю 30 календарних днів; за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 05.01.2022 по 04.01.2023 тривалістю 30 календарних днів; за щорічну основну відпустку за період роботи з 05.01.2023 по 03.04.2023 тривалістю 08 календарних днів, пропорційно до відпрацьованого часу.

Крім того, у листі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.05.2023 зазначено, що відповідно до наказів міжрегіонального управління від 24.04.2023 №3386/04 та від 24.04.2023 №3387/04 позивачці нараховано винагороду за фактично відпрацьований час у березні 2023 року у розмірі 3506,66 грн та виплачено 2822,86 грн (з відрахуванням податків).

Так, зі змісту виписки з карткового рахунку позивачки за період з 01.04.2023 року по 02.05.2023 року вбачається, що 07.04.2023 року на її рахунок було зараховано 23398,96 грн., 14.04.2023 року 3072,00 грн., 19.04.2023 року 6918,44 грн., 01.05.2023 року 2822,86 грн.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку з позивачкою у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

Відповідно, з огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Неприйнятними є посилання апелянта на те, що у відповідача були відсутні кошти для своєчасної виплати позивачці належних сум при звільненні. Зазначена обставина не звільняє відповідача від відповідальності, передбаченої законодавством, оскільки обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивачки права на отримання належних сум у день звільнення.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, були відсутні кошти на виплату позивачці належних при звільненні сум у день звільнення, та доказів того, що ним у спірному періоді надсилались до відповідного органу звернення щодо виділення додаткових коштів для зазначеної мети.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку відповідач у своїх діях керувався вимогами чинного законодавства та виконав їх в повному обсязі, колегія суддів вважає помилковими та такими, що не спростовують наведених судом висновків в зазначеній частині.

Надаючи правову оцінку визначеному судом першої інстанції розміру середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні позивачки, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

В свою чергу, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду) та застосувати в даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки належних при звільненні виплат, з огляду на таке.

Зі змісту виписки з карткового рахунку позивачки за період з 01.04.2023 року по 02.05.2023 року вбачається, що 07.04.2023 року на її рахунок було зараховано 23398,96 грн., 14.04.2023 року 3072,00 грн., 19.04.2023 року 6918,44 грн., 01.05.2023 року 2822,86 грн. (а.с. 16).

Отже, у даній справі загальний розмір належних позивачці при звільненні виплат складав 36212,26 грн., з яких: виплата 07.04.2023 року - 23398,96 грн. (64,62 %); 14.04.2023 року - 3072,00 грн. (8,48 %); 19.04.2023 року - 6918,44 грн. (19,11 %); 01.05.2023 року - 2822,86 грн. (7,8 %).

Відповідно до довідки Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.05.2023 №16.3/34/88/23/Дв розмір середньоденної заробітної плати з урахуванням утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору становить 426,69 грн.

Отже, сума компенсації середнього заробітку за час затримки виплати частини заробітної плати у розмірі 23398,96 грн. (виплата проведена 07.04.2023 року) складає 1706,76 грн. (4 робочі дні х 426,69 грн). Сума, з урахуванням істотності частки 64,62 %, становить 1102,91 грн.

Сума компенсації середнього заробітку за час затримки виплати частини заробітної плати у розмірі 3072,00 грн. (виплата проведена 14.04.2023 року) складає 3840,21 грн. (9 робочих днів х 426,69 грн). Сума, з урахуванням істотності частки 8,48 %, становить 325,65 грн.

Сума компенсації середнього заробітку за час затримки виплати частини заробітної плати у розмірі 6918,44 грн. (виплата проведена 19.04.2023 року) складає 5120,28 грн. (12 робочих днів х 426,69 грн). Сума, з урахуванням істотності частки 19,11 %, становить 978,49 грн.

Сума компенсації середнього заробітку за час затримки виплати частини заробітної плати у розмірі 2822,86 грн. (виплата проведена 01.05.2023 року) складає 8533,80 грн. (20 робочих днів х 426,69 грн). Сума, з урахуванням істотності частки 7,8 %, становить 665,64 грн.

Таким чином, підсумкова загальна сума компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні складає 3072,69 грн. (1102,91 грн. + 325,65 грн. + 978,49 грн. + 665,64грн).

Враховуючи матеріали даної справи, співвідношення розміру простроченої заборгованості відповідача з періодами її виплати (07.04.2023 року - 23398,96 грн., 14.04.2023 року 3072,00 грн., 19.04.2023 року 6918,44 грн., 01.05.2023 року 2822,86 грн.), колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 критеріям визначення розміру відповідальності відповідача суму у розмірі 3072,69 грн.

Судом першої інстанції не враховано вищенаведених обставин, не застосовано при обрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні критеріїв зменшення розміру відшкодування, та необґрунтовано зазначено, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачці, з урахуванням статті 117 КЗпП України, становить: 20 х 426,69 = 8533,80 грн.

При цьому, щодо доводів відповідача про те, що застосовуючи методику обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку застосувала Велика Палата Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, сума такого відшкодування на користь позивачки за період з 03 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року становить 159,07 гривень, колегія суддів зазначає, що такий спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 27.04.2023 року у справі №200/5415/20-а.

Разом з тим, посилання позивачки на безпідставність застосування при обрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні критеріїв зменшення розміру відшкодування, колегія суддів вважає помилковими, оскільки не пропорційним буде неврахування розміру простроченої заборгованості відповідача з періодами її виплати.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2023 року необхідно змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини рішення в такій редакції: "Зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 04.04.2023 по 01.05.2023 (у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні) у розмірі 3072,69 грн». В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2023 по справі № 440/9003/23 змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 04.04.2023 по 01.05.2023 (у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні) у розмірі 3072,69 грн».

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.11.2023 по справі № 440/9003/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко О.В. Присяжнюк