Справа № 420/20429/23
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2024-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/20429/23

Перша інстанція: суддя Завальнюк І.В.,

повний текст судового рішення

складено 03.10.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Крусяна А.В., Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі №420/20429/23 за позовом громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

09.08.2023 громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просила суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.07.2023 № 9526 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 10.09.2009 № НОМЕР_2 громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказувала, що нею подано усі необхідні документи для обміну посвідки на постійне проживання. Однак, органом міграційної служби безпідставно відмовлено в обміні посвідки на постійне проживання. При цьому, в оскаржуваному індивідуальному акті суб`єктом владних повноважень не конкретизовано, які саме дані, отримані з баз даних реєстру, картотек не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію. Крім того, позивачка акцентувала увагу на тому, що спірне рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ГУ ДМС в Одеській області прийнято більш ніж через 10 років після отримання громадянкою В`єтнаму ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання.

Відповідач з позовними вимогами не погоджувався з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву зазначаючи, що дані по громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 отримані з баз даних реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію, а тому оскаржуване позивачкою рішення від 19.07.2023 № 9526 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання є цілком правомірним та обґрунтованим. Крім того, відповідач вказував про наявність у нього дискреційних повноважень під час вирішення питання стосовно обміну посвідки на постійне проживання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі №420/20429/23 адміністративний позов громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.07.2023 № 9526 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 10.09.2009 № НОМЕР_2 громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 .

Приймаючи вищевказане рішення суд першої інстанції вказав, що оскаржуване рішення не містить посилань, які саме відомості не були підтверджені даними з баз даних Реєстру, картотек, а тому такий індивідуальний акт не відповідає принципу правової визначеності. При цьому, відповідачем не надано доказів того, що позивачкою подано свідомо неправдиві відомості, документи, що містили недостовірні дані або підроблені, допущено порушення при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Не погодившись із вищеозначеним рішенням суду першої інстанції ГУ ДМС в Одеській області подано апеляційну скаргу, у якій з посиланням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, відповідачем викладено прохання скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги Головним управлінням ДМС в Одеській області не зазначено у чому саме полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, а зміст апеляційної скарги дублює зміст відзиву на позовну заяву (а.с.28-32, а.с.84-90).

Скориставшись наданим, приписами чинного процесуального законодавства, правом позивачкою до апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу, у якому громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 03.10.2023, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу органу міграційної служби залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду без змін.

В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.

Зокрема, колегією суддів установлено, що у зв`язку з прибуттям в Україну на постійне проживання громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 19.05.2009 звернулась до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

До такого звернення було додано: копії національних паспортів, копію посвідки на постійне проживання в Україні чоловіка, копію свідоцтва про народження дитини, свідоцтва про шлюб, довідки з місця проживання, заяву на згоду власника житла для реєстрації за місцем проживання, довідку про склад сім`ї та прописки.

За наслідком розгляду питання щодо отримання громадянкою В`єтнаму ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну органом міграційної служби складено висновок (затверджений начальником ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області полковником міліції О.М. Павленко 10.04.2009), у якому зазначено, що перебування на території України громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 вважається законним. У зв`язку з тим, що чоловік заявниці ОСОБА_2 має посвідку на постійне проживання на території України - громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як один з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

З матеріалів справи убачається, що 10.09.2009 громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 видано дозвіл на імміграцію в Україну № 319679.

Також, 10.09.2009 громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 (безстроково).

13.07.2023 громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з її непридатністю для подальшого використання.

За результатом розгляду питання стосовно обміну посвідки на постійне проживання ГУ ДМС в Одеській області 19.07.2023 прийнято рішення №9526 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Підставою такої відмови в індивідуальному акті суб`єктом владних повноважень визначено підпункт 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Уважаючи відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання протиправною позивачка за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів звернулась до суду з даною позовною заявою.

Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно із статтями 3, 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства відповідно до Закону України "Про імміграцію" можуть іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Статею 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

25.04.2018 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №321, якою затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання.

Пунктами 1-3 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, визначено, що посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Перелік підстав за яких здійснюється обмін посвідки наведено у пункті 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

Відповідно до підпункту 4 пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, обмін посвідки здійснюється у разі непридатності посвідки для подальшого використання (посвідка/фотокартка має пошкодження, що не дають змогу візуально ідентифікувати особу, прочитати прізвище, ім`я, дату та місце народження, ким видана посвідка, підпис посадової особи та дату видачі, пошкодження серії та номера, що не дають змогу встановити реквізити посвідки, виправлення, пошкодження, які блокують можливість зчитування, а також внесення змін до інформації безконтактного електронного носія), а також у разі відсутності частини посвідки.

Підстави для відмови в оформленні та видачі посвідки наведено у пункті 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

Згідно із підпунктом 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Колегія суддів зазначає, що підставою для відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання Головним управлінням ДМС в Одеській області в оскаржуваному рішенні від 19.07.2023 №9526 визначено саме підпункт 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

За наслідком дослідженні індивідуального акту суб`єкта владних повноважень судом апеляційної інстанції установлено, що він не містить конкретизації, які саме дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану громадянкою В`єтнаму ОСОБА_1 інформацію.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення органом міграційної служби конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно містити чітку підставу для відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Однак, у межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень вищенаведених критеріїв обґрунтованості та вмотивованості індивідуального акту не дотримано, що призводить до його протиправності.

З урахуванням наведеного апеляційний адміністративний суд уважає правильним висновок суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДМС в Одеській області від 19.07.2023 №9526 щодо відмови громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне.

Стосовно наявності в межах спірних правовідносин в органу міграційної служби дискреційних повноважень колегія суддів зазначає таке.

Згідно із частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під ефективним засобом (способом) судового захисту слід розуміти такий, що призводить до бажаних наслідків, дає найбільший ефект для відновлення юридичного становища особи, яке існувало до порушення її прав чи законних інтересів. Тому ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) засіб захисту повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9).

На законодавчому рівні зміст поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень не розкрито. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Отже, оскільки наведені суб`єктом владних повноважень в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції, колегія суддів уважає, що належним та реальним поновленням порушених прав позивачки є саме зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 10.09.2009 року № НОМЕР_2 громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 .

Такий спосіб захисту порушеного права сприятиме досягненню мети правосуддя та цілей ефективного захисту судом порушеного права позивачки.

Установлені вище судом апеляційної інстанції фактичні обставини та зроблені висновки у повному обсязі спростовує наведені в апеляційній скарзі твердження відповідача.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано усіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі №420/20429/23 за позовом громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді А.В. Крусян Т.М. Танасогло