Справа № 400/1371/24
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2024-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2024 р. № 400/1371/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Біоносенко В. В. за участю секретаря судового засідання Дидіної А.О. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до Державної прикордонної служби України, вул. Володимирська, 26,м. Київ,01001,
прозобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної прикордонної служби України з вимогами зобов`язати Державну прикордонну службу України не чинити перешкод громадянину України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в перетині державного кордону на виїзд з України.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що з метою навчання та працевлаштування, має намір перетнути державний кордон на виїзд за межі України, але у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, у нього немає такої можливості, що вважає незаконним та таким, що порушує його конституційне право на свободу пересування. До введення воєнного стану позивач неодноразово виїжджав за кордон та проходив навчання. В теперішній час незалежний підрядник іноземна компанія HindSite Interactive, Inc. DBA Respona бажає укласти з позивачем договір на працевлаштування. Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставі перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. У Рішенні від 14.11.2001 №15-рп/2001 Конституційний Суд України підкреслив, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним. Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір, місця проживання, право вільно залишити територію України, можуть бути обмежені, але тільки законом. Що ж стосується ряду нормативних актів, прийнятих щодо умов воєнного стану та відповідних обмежень, то Президент України на основі та на виконання Конституцією України і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України. Кабінет Міністрів України у своєї діяльності керуються Конституцією України та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Тож, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми Закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Конституційний Суд України у цьому Рішенні наголосив, що відповідно до п.1 частини першої ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, а не іншими нормативними актами. Однак, закону, який би комплексно регулював реалізацію встановлених ст.33 Конституцією України прав і свобод, на момент розгляду справи не прийнято.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Відповідно до абз.2 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» термін «свобода пересування» у цьому Законі вживається у такому значенні право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмеження, які встановлюються законом. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» правила перетину державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів.

Позивач зазначає, що на сьогодні жодної правової та законної підстави, передбаченої Законом для обмеження його права виїзду за кордон не існує. Взагалі, на думку позивача, встановленій в законній спосіб заборони на виїзд громадян України за кордон, в тому числі й чоловіків призовного віку, на сьогодні немає. Можливість встановлення такої заборони Конституцією України і законами передбачена. Також, існують винятки з такої заборони і порядок дій стосовно таких винятків, а самої заборони немає. Тому, на думку позивача, єдиним конституційним і законним способом, у який ця проблема може бути вирішена, є встановлення обмеження права вільно залишати територію України в Указі президента, яким було введено воєнний стан. Проте, в чинному Указі, яким 24 лютого цього року в Україні введено воєнний стан, обмеження прав не передбачено.

Відповідач відзиву не позов не надав.

В судовому засіданні 04.03.2024 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. На запитання суду, представник позивача пояснив, що позивач ще не спробував перетинати кордон, та йому не було відмовлено у його перетині, але те, що громадянам чоловічої статі заборонено виїжджати за межі України є загальновідомим, тому позивачу немає сенсу робити такі спроби, оскільки наперед відомо, що він не зможе перетнути кордон. Саме для усунення цих перешкод і було ініційоване це звернення до суду.

Суд розглянув справу 04.03.2024 у відкритому судовому засіданні, за участі позивача та його представника. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст підписано 06.03.2024.

Дослідив матеріали справи, вислухав позивача та його представника, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , 1999 р.н., проживає в м. Миколаєві.

Після 24.02.2022 виїхати за межі України не намагався.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Відповідно до ст.2 Закону, документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

Відповідно до ст.3 Закону, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Відповідно до ст.6 Закону, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

У разі накладення на громадянина адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого частиною сьомою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, йому тимчасово обмежується право на виїзд з України з дитиною строком на один рік з дня накладення адміністративного стягнення, крім випадку, коли є нотаріально посвідчена згода на виїзд дитини другого з батьків.

Також, п.п.21-218 Правил перетинання державного кордону громадянами України, передбачені окремі обмеження щодо виїзду за кордон у разі введення в Україні воєнного стану пропуск через державний кордон громадян України.

Таким чином, законодавством передбачено декілька різноманітних обставин, які можуть стати перешкодою громадянину України у перетині державного кордону. Це може бути як відсутність у нього документу, передбаченого ст.2 Закону, спроба перетину кордону не у пункті пропуску визначеному ст.3 Закону, наявність індивідуальних заборон на виїзд, передбачені ст.6 Закону, а також обставини пов`язані з введенням в Україні воєнного стану.

По цій справі не вирішується та не може бути вирішено взагалі, чи будуть в майбутньому на момент перетину державного кордону у позивача обставини, що перешкоджають такому перетину, наприклад, відсутність паспорт громадянина України для виїзду за кордон чи спроба перетину кордону за межами пункту пропуску через державний кордон України

Разом з тим, позивач просить задовольнити його позовні вимоги до Державної прикордонної служби України шляхом зобов`язання не чинити перешкод в перетину державного кордону України.

Задоволення таких позовних вимог покладене на відповідача обов`язок не чинити позивачу будь-яких перешкод в перетині кордону на виїзд з України, незалежно від наявності обставин, передбачених ст.ст.2, 3, 6 Закону, що вочевидь є абсурдним. Крім того, таке судове рішення унеможливить виконання відповідачем своїх обов`язків, навіть у разі виникнення таких обставин після ухвалення судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У цьому випадку, жодного спору позивача з відповідачем взагалі не виникало. Позивач не намагався перетнути державний кордон, а відповідач йому в цьому не відмовляв. За таких обставин у суду немає предмета спору який може бути вирішений, немає будь-яких рішень, дій, бездіяльності з боку відповідача по відношенню до позивача, яким судом може бути надана оцінка.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.245 КАС України, повноваження суду на прийняття рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій, є лише способом відновлення порушених прав, якщо суд дійде висновків про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними. Але, у цьому випадку, жодних дій відповідач про відношенню до позивача не вчиняв, за таких обставин, відсутнє порушене право позивача, які необхідно відновлювати шляхом покладення на відповідача обов`язку утриматися від вчинення певних дій.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Але, і це повноваження не може бути використано у цьому випадку, оскільки не про які порушення з боку відповідача у позові не йдеться. Позивач взагалі навіть не вступив у правовідносини з відповідачем. Задоволення позовних вимог, у обраній формі, буде суперечить Закону, оскільки буде наперед встановленим дозволом (індульгенцією) на перетин позивачем державного кордону, без дотримання вимог ст.ст.2, 3, 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Обраний позивачем спосіб захисту, не відповідаю меті та завданню адміністративного судочинства, позовні вимоги безпідставні, а тому в задоволенні позову належить відмовити.

Окрім цього, суд вважає за необхідно роз`яснити позивачу, що в межах цієї справи та заявлених вимог, за цим складом сторін, суд у будь-якому разі, не може надати оцінку правомірності рішенням Кабінету Міністрів України щодо встановлення додаткових обставин, що перешкоджають громадянам України перетнути державний кордон для виїзду з України під час дії воєнного стану, оскільки відповідно до ст.27 КАС України, справи про оскарження нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, віднесені до виключної підсудності окружного адміністративного суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) до Державної прикордонної служби України (вул. Володимирська, 26,м. Київ,01001 ) відмовити повністю.

2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко

Рішення складено в повному обсязі 06.03.2024