Справа № 240/16746/23
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року м. Житомир справа № 240/16746/23

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому він просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи з 10.04.1990 по 30.06.1990 в кооперативі "Труд" та періоду роботи з 01.07.1990 по 21.03.1994 в кооперативі "Обновление-1";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу період роботи з 10.04.1990 по 30.06.1990 в кооперативі "Труд" та період роботи з 01.07.1990 по 21.03.1994 в кооперативі "Обновление-1";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити перерахунок і доплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 18.01.2023 та здійснити перерахунок та доплату до пенсії по інвалідності за минулий період з 22.02.2018 по 18.01.2023.

В обґрунтування позову зазначає, що до заяви ним були надані всі необхідні документи для перерахунку пенсії за віком. Відповідач необґрунтовано відмовив йому у зарахуванні відповідних періодів роботи до стажу, а тому наявні підставі для задоволення позовних вимог.

Ухвалою відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи.

На адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначено, що підтверджений належними документами страховий стаж позивача становить 31 рік 10 місяців 17 днів. До страхового стажу правомірно не враховано період роботи з 10.04.1990 в кооперативі "Труд" та період роботи з 01.07.1990 по 21.03.1994 в кооперативі "Обновление-1".

У відповіді на відзив позивач заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 262, ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 13.02.2023 року, в якій просив зарахувати до загального страхового стажу 4 роки 6 місяців 18 днів та провести перерахунок пенсії за віком, на яку він переведений з 18.01.2023 року, з врахуванням донарахованого стажу, із збільшенням коефіцієнту стажу і урахуванням кратності.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області листом від 24.03.2023 повідомило позивача про те, що до його страхового стажу зараховано період навчання з 01.09.1980 по 08.04.1981 в Єнакіївському гірничому технікумі м. Єнакієво Донецької області згідно з наданим до заяви дипломом про навчання. Страховий стаж становить 31 рік 10 місяців 17 днів. Зарахування до страхового стажу періодів роботи: з 10.04.1990 в кооперативі "Труд" та з 01.07.1990 по 21.03.1994 в кооперативі "Обновление-1" буде розглянуто у разі надання відповідних підтверджуючих документів, передбачених Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.

Вирішуючи спір по суті, судом враховується таке.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно із частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Статтею 2 Закону №1788-XII визначені види трудових пенсій: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно з приписами статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок).

Пунктом 1 Порядку встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно п. 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку закріплено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей, особа, що звертається за призначенням пенсії, на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи.

Позивач у позовній заяві просить, зокрема, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу період роботи з 10.04.1990 по 30.06.1990 в кооперативі "Труд".

Відповідач же вказує на те, що згідно з записами у трудовій книжці ОСОБА_1 10.04.1990 його прийнято на роботу в кооператив "Труд", про що міститься відповідний запис, однак відсутній запис про його звільнення з даного підприємства.

На момент здійснення запису у трудовій книжці позивача про прийняття його на роботу в кооператив "Труд" порядок ведення трудових книжок працівників регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162).

Відповідно до п. 2.2 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

З 29.07.1993 порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58), яка містить аналогічні вимоги щодо внесення записів до трудових книжок, що й Інструкція № 162.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 №301 передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відповідно до записів в трудовій книжці ОСОБА_1 встановлено, що його 10.04.1990 прийнято на роботу в кооператив "Труд" та звільнено у зв`язку з реорганізацією. З 01.07.1990 позивача прийнято по переводу на роботу в кооператив "Обновление-1".

З приводу відсутності запису про звільнення позивача з кооперативу "Труд", суд погоджується з аргументами позивача, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У випадку зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, поділу, приєднання, перетворення, виділення, тощо) дія трудового договору працівника продовжується.

При цьому, оскільки обов`язок щодо заповнення трудової книжки та внесення достовірних даних покладається на роботодавця, а не на працівника, наявність певних недоліків в трудовій книжці позивача не може бути підставою для незарахування до страхового стажу останнього вказаного періоду роботи за умови наявності інших обов`язкових реквізитів, які надають можливість ідентифікувати зроблені записи та виключити висновок, що позивач не працював у цей період.

Відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду його роботи в кооперативі "Обновление-1" з 01.07.1990 по 21.03.1994, відповідач вказує, що запис про цей період роботи у трудовій книжці позивача завірений печаткою УРСР.

Твердження відповідача про те, що вказаний період роботи зарахувати до страхового стажу позивача неможливо, не ґрунтуються на жодній правовій нормі. Так, відтиск печатки однозначно вказує на те, що вона належить кооперативу "Обновление-1", де і працював позивач. Водночас, приписи постанови Верховної Ради України "Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи" від 11.05.1992 № 2318-XII та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України № 643 від 18.10.1993, не містять положень про нечинність фактично існуючих печаток та штампів з символікою УРСР та про обмежений певним строком обов`язок щодо їх заміни.

Та обставина, що підприємство не замінило свою печатку новою після припинення УРСР, не робить документи, які засвідчені такою печаткою, юридично нікчемними. Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, а самі записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Також суд зауважує, що згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.04.2019 в справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 в справі № 638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами Пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.

На працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення досліджуваного документу, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що страховий стаж позивача за період роботи з 10.04.1990 по 30.06.1990 в кооперативі "Труд" та з 01.07.1990 по 21.03.1994 у кооперативі "Обновление-1" підтверджений відповідними записами у трудовій книжці ОСОБА_1 , а тому неврахування відповідачем цього періоду до страхового стажу позивача є протиправним.

Отже, позов в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до його страхового стажу період роботи з 10.04.1990 по 30.06.1990 в кооперативі "Труд" та з 01.07.1990 по 21.03.1994 в кооперативі "Обновление-1", а також про здійснення перерахунку та виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з урахуванням включення до страхового стажу періоду роботи з 10.04.1990 по 30.06.1990 та з 01.07.1990 по 21.03.1994 в кооперативі "Обновление-1" підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити перерахунок доплати до пенсії по інвалідності за минулий період з 22.02.2018 по 18.01.2023, то суд зазначає таке.

Позивачем при зверненні до відповідача із заявою від 13.02.2023 було порушено лише питання щодо зарахування до трудового стажу періодів роботи та проведення перерахунку пенсії за віком. Вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про перерахунок доплати до пенсії по інвалідності за минулий період з 22.02.2018 по 18.01.2023 не висувались, а відтак відповідач ще не відмовляв у їх задоволенні.

Суд звертає увагу на те, що у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені, не визнані або оспорювані права.

А тому, враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині є передчасними та не підлягають задоволенню.

В позовній заяві позивач також просить стягнути на його користь понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат на правову допомогу, судом враховується, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 132 КАС України).

Згідно з частиною 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати (зокрема, витрати на професійну правничу допомогу) підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 КАС України).

Згідно з частиною 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 КАС України).

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі Закон України №5076-VI).

Статтею 30 Закону України №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд зазначає, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір №17/05-2023 про надання правової допомоги від 17.05.2023 та акт надання послуг від 22.05.2023 №15.

Загальна сума витрат на правничу допомогу, яку позивач просить суд стягнути з відповідача, складає 20000,00 грн., з яких:

- 2000,00 грн. - вартість надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань адміністративного спору;

- 5000,00 грн. - вартість юридичного аналізу адміністративного позову;

- 1000,00 грн. - вартість визначення можливих варіантів вирішення адміністративного спору;

- 10000,00 грн. - вартість підготовки позовної заяви та інших процесуальних документів для звернення до суду;

- 2000,00 грн. - вартість розробки та підготовки правової позиції з клієнтом під час розгляду адміністративної позовної заяви у суді.

Відповідач направив заперечення щодо надмірності заявленої суми коштів на правничу допомогу.

Визначаючись з сумою відшкодування, суд також має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Отже, вирішуючи ці питання з урахуванням наведених умов, суд вважає, що витрати на правничу допомогу у цій справі є неспівмірними та завищеними, оскільки складання даної позовної заяви та підготовка додатків до неї, які є копіями особистих документів позивача, не вимагали значних зусиль адвоката. Решта наданих послуг, з огляду на професійний характер надання правової допомоги, взагалі має опосередковане відношення до цього судового провадження, на що безпосередньо вказує назва послуги. Крім того, дана адміністративна справа відноситься до справ незначної складності, стосовно вирішення яких склалась усталена судова практика. При цьому, у справі прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене та виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою і п`ятою статті 134 та частиною дев`ятою статті 139 КАС України, зважаючи на заперечення відповідача, суд вважає за необхідне стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

На підставі положень статті 139 КАС України судовий збір не підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250-251, 295 КАС України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо незарахування ОСОБА_1 до його страхового стажу періоду роботи з 10.04.1990 по 30.06.1990 в кооперативі "Труд" та періоду роботи з 01.07.1990 по 21.03.1994 в кооперативі "Обновление-1".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 10.04.1990 по 30.06.1990 в кооперативі "Труд" та період роботи з 01.07.1990 по 21.03.1994 в кооперативі "Обновление-1".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 18.01.2023 перерахунок розміру та виплату пенсії ОСОБА_1 у зв`язку з зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 10.04.1990 по 30.06.1990 в кооперативі "Труд" та періоду роботи з 01.07.1990 по 21.03.1994 в кооперативі "Обновление-1", з урахуванням виплачених сум.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 2000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Майстренко