Справа № 300/6974/23
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2024-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" березня 2024 р. справа № 300/6974/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним і скасування рішення від 21.08.2023 щодо відмови у переведенні на пенсію за віком державного службовця та зобов`язання перевести на пенсію за віком на підставі Закону України "Про державну службу", з 06.09.2023, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також відповідач 1, Головне управління ПФУ в області, Управління, орган пенсійного забезпечення), в якому просила:
визнати протиправним рішення Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області Управління застосування пенсійного законодавства щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу";
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області Управління застосування пенсійного законодавства перевести ОСОБА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 15.08.2023 звернулася до Головного управління ПФУ в області із заявою щодо переведення її на пенсію згідно з Законом України "Про державну службу".
Орган пенсійного забезпечення листом від 06.09.2023 повідомив позивачу, що їй відмовлено у переведенні з пенсії за віком, призначеної на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" від 09.07.2003 за №1058-ІV (надалі по тексту також Закон №1058-ІV), на пенсію по віку згідно Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 за №889-VIII (надалі по тексту також Закон №889-VIII). Управління мотивує відмову тим, що час роботи в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 за №3723-ХІІ (надалі по тексту також Закон №3723-ХІІ) до 04.07.2001, тобто до дати набрання чинності Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 за №2493-ІІІ (надалі по тексту також Закон 2493-ІІІ). Також, у згаданому листі, відповідач вказує, що до 04.07.2001, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.04.1994 за №239 (надалі по тексту також Постанова №239), посади працівників місцевих рад народних депутатів та їхніх виконавчих комітетів було віднесено до відповідних посад державних службовців і присвоєно їм ранги державних службовців. Орган пенсійного забезпечення стверджу, що в результаті перерахунку стаж по державній службі на 01.05.2016 складає 12 років 3 місяці 13 днів (без врахування стажу в органах місцевого самоврядування).
Позивач звертає увагу, що відповідно до частини 7 статті 21 Закону 2493-ІІІ пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеного законодавством України про державну службу. Остання зазначає, що в пункті 4 частини 2 статті 46 Закону України "Про державну службу" визначено, що до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Закон №2493-ІІІ. На переконання ОСОБА_1 , її стаж державної служби, станом на 01.05.2016, складає 21 рік 9 місяців.
Відтак, позивач вважає що існують всі законні підстави для переведення ОСОБА_1 на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу", а відмова відповідача є безпідставною.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.49-50).
На виконання ухвали суду від 16.10.2023 позивач подала до канцелярії суду 01.11.2023 заяву про уточнення позовних вимог від 30.10.2023 і нову редакцію адміністративного позову від 29.10.2023(а.с.53-63), в якій уточнила зміст позовних вимог та ставить питання необхідності:
визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду у місті Києві (надалі по тексту також відповідач 2, Управління, орган пенсійного забезпечення) щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу";
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області Управління застосування пенсійного законодавства перевести ОСОБА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" з 06.09.2023.
07.11.2023 ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Одночасно судом витребувано у сторін докази необхідні для розгляду даної адміністративної справи (а.с.102-103).
Орган пенсійного забезпечення зазначає, що станом на 01.05.2016 стаж роботи ОСОБА_1 на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України складає 12 років 03 місяці. Як вказує відповідач 1, період роботи в органах місцевого самоврядування не може бути врахований до стажу державної служби позивача, оскільки 04.07.2021 набрав чинності Закон №2493-ІІІ, статтею 21 якого передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб органів місцевого самоврядування здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення".
Таким чином, відповідач 1 вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Головне управління пенсійного фонду України в місті Києві також скористалось правом подави відзив на позов від 21.11.2023 за №2600-0903-7/227348, який надійшов на адресу суду 04.12.2023 (а.с.239-246). Відповідач 2 зазначає, що в результаті перерахунку стаж по державній службі ОСОБА_1 складає 12 років 3 місяці 13 днів (без врахування стажу в органах місцевого самоврядування). Управління вважає, що оскільки у позивача відсутній необхідний стаж державної служби (20 років), то остання не володіє правом на призначення пенсії за віком згідно Закон №889-VIII.
На думку відповідача 2, немає жодних підстав для визнання протиправними дій Головного управління ПФУ в м. Києві, відтак просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши адміністративний позов, відзиви на позовну заяв, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 з 10.08.2022 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону №1058-IV, що підтверджується заявою про призначення пенсії від 10.08.2022 (а.с.114-115), протоколом "Призначення пенсії. Версія: 1.3.78.1" від 16.08.2022 про призначення пенсії, та не заперечується сторонами (а.с.143).
Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 11.08.1981, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.26-44), позивач:
- 14.07.1993 прийнята на посаду економіста другої категорії Івано-Франківського міського центру зайнятості (запис №12);
- 28.07.1994 переведена на посаду інспектора першої категорії відділу працевлаштування та призначення допомоги по безробіттю Івано-Франківського міського центру зайнятості (запис №13);
- 19.07.1994 прийнята Присяга державного службовця. Присвоєний 13 (тринадцятий) ранг державного службовця (запис №14);
- 19.02.1996 переведена спеціалістом першої категорії відділу працевлаштування та призначення допомоги по безробіттю Івано-Франківського міського центру зайнятості (запис №15);
- 01.01.1997 переведена спеціалістом першої категорії відділу прийому, зайнятості населення та соціальних гарантій Івано-Франківського міського центру зайнятості (запис №16);
- 27.02.1998 переведена головним спеціалістом відділу зайнятості населення та соціальних гарантій Івано-Франківського міського центру зайнятості (запис №17);
- 31.07.1998 переведена спеціалістом першої категорії відділу прийому та консультації Івано-Франківського міського центру зайнятості (запис №18);
- 01.10.1998 присвоєно 12 (дванадцятий) ранг державного службовця (запис №19);
- 23.11.1999 призначена спеціалістом першої категорії відділу зайнятості населення та соціальних гарантій Івано-Франківського міського центру зайнятості (запис №20);
- 30.03.1999 призначена головним спеціалістом відділу зайнятості населення та соціальних гарантій Івано-Франківського міського центру зайнятості, як така, що успішно пройшла стажування (запис №21);
- 11.05.1999 призначена головним спеціалістом відділу ринку праці та робочих місць Івано-Франківського міського центру зайнятості (запис №22);
- 01.02.2000 призначена головним спеціалістом відділу зайнятості населення та соціальних гарантій Івано-Франківського міського центру зайнятості (запис №23);
- 02.10.2000 присвоєний 11 (одинадцятий) ранг державного службовця (запис № 24);
- 28.04.2001 призначена за переведення головним спеціалістом відділу працевлаштування та соціальних гарантій Івано-Франківського міського центру зайнятості (запис №25);
- 18.11.2004 призначена за переведення заступником начальника відділу працевлаштування та соціальних гарантій Івано-Франківського міського центру зайнятості, як така, що успішно пройшла стажування (запис №26);
- 28.01.2005 призначена за переведенням заступником начальника відділу надання соціальних послуг з працевлаштування Івано-Франківського міського центру зайнятості (запис №27);
- 01.02.2005 присвоєний черговий 10 (десятий) ранг державного службовця (запис №28);
- 10.11.2006 звільнена з роботи за угодою сторін (запис №29);
- 01.07.2008 прийнята на посаду провідного спеціаліста міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, за строковим трудовим договором тимчасово, на час відпустки штатного працівника в зв`язку з вагітністю і пологами (запис №34);
- 30.10.2008 звільнена з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору (запис №35);
- 20.01.2009 призначена на посаду провідного спеціаліста міського центру соціальних для сім`ї, дітей та молоді, тимчасово, на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку штатного працівника ОСОБА_2 , як така, що пройшла за конкурсом (запис №36);
- 20.01.2009 прийняла Присягу посадової особи місцевого самоврядування (запис №37);
- 20.01.2009 присвоєний 10 (десятий) ранг посадової особи місцевого самоврядування (запис №38);
- 16.07.2009 переведена на посаду провідного спеціаліста міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, тимчасово на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку штатного працівника ОСОБА_3 (запис №39);
- 22.08.2011 переведена на посаду провідного спеціаліста міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, тимчасово на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку штатного працівника ОСОБА_2 (запис №40);
- 25.02.2013 переведена на посаду головного спеціаліста відділу соціальної роботи міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, як така, що успішно пройшла стажування (запис №41);
- 03.01.2017 переведена на посаду провідного фахівця із соціальної роботи відділу соціальної роботи Івано-Франківського міського центру соціальних служб, для сім`ї, дітей та молоді (запис №42);
- 28.04.2023 звільнена із займаної посади за угодою сторін (запис №43).
Надалі, після звільнення з міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 15.08.2023 звернулася до Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про переведення її на пенсію згідно з Законом України "Про державну службу" (а.с.164-165).
Рішенням Головного управління ПФУ в м. Києві від 21.08.2023 за №25926/03-16 позивачу відмовлено у переведенні з пенсії за віком, призначеної на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення", на пенсію по віку згідно Закону України "Про державну службу". Відповідач 2 мотивує відмову тим, що час роботи в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ до 04.07.2001, тобто до дати набрання чинності Закону №2493-ІІІ. Також, у згаданому рішенні, Управління вказує, що до 04.07.2001, відповідно до Постанови №239, посади працівників місцевих рад народних депутатів та їхніх виконавчих комітетів було віднесено до відповідних посад державних службовців і присвоєно їм ранги державних службовців. Орган пенсійного забезпечення стверджу, що в результаті перерахунку стаж по державній службі на 01.05.2016 складає 12 років 3 місяці 13 днів (без врахування стажу в органах місцевого самоврядування).

Вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у переведенні на пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу", позивач звернулася до суду, з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України), визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 за №889-VIII.

За змістом пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII з 1 травня 2016 року втратив чинність Закон №3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Зокрема, пунктами 10, 11, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Перелік посад державної служби, які займали особи з числа колишніх державних службовців, що належать до певної категорії посад, передбачених цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Отож, за наявності в особи станом на 1 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Верховний Суд в постанові від 01.04.2020 у справі №607/9429/17 дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 за №3723-ХІІ після 1 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частини 1 статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 за №3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень України "Про державну службу" від 10.12.2015 за №889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби. Після 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 за №889-VІІІ) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 за №889-VІІІ та мають передбачені частиною 1 статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 за №3723-ХІІ вік і страховий стаж.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).

Так, частиною 1 статті 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що право на пенсію державного службовця за віком мають особи, зокрема: жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку; мають передбачений законодавством страховий стаж; мають необхідний стаж роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно приписів пункту 2 частини 1 статті 26 Закону №1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Повертаючись до фактичних обставин справи суд зазначає наступне.

Як свідчать відомості із паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 21.11.1997, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.8-13), позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак, пенсійного віку передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV (60 років) досягнула 06.08.2022.

Зміст Протоколу "Призначення пенсії. Версія: 1.6.78.1." від 16.08.2022, наявного в матеріалах справи, засвідчує, що страховий стаж (повний) ОСОБА_1 становить 41 рік 5 місяці 5 днів (а.с.143).

Рішенням Головного управління ПФУ в м. Києві від 21.08.2023 за №25926/03-16 позивачу відмовлено у переведенні з пенсії за віком на пенсію по віку згідно Закону України "Про державну службу" (а.с.24-25). Таке рішення Управління мотивує тим, що:

- час роботи в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ до 04.07.2001, тобто до дати набрання чинності Закону №2493-ІІІ;

- до 04.07.2001, відповідно до Постанови №239, посади працівників місцевих рад народних депутатів та їхніх виконавчих комітетів було віднесено до відповідних посад державних службовців і присвоєно їм ранги державних службовців.

При розгляді заяви позивача орган пенсійного забезпечення визнав стаж по державній службі, станом на 01.05.2016, без врахування стажу в органах місцевого самоврядування в загальному обчисленні 12 років 3 місяці 13 днів.

Суд вважає такі аргументи відповідача безпідставними та належним чином не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону №2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

У статті 2 Закону №2493-III визначено поняття посадової особи місцевого самоврядування. Так, посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно зі статтею 3 Закону №2493-III посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

За змістом частини 7 статті 21 Закону №2493-III (в редакції станом на 01.05.2016) пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Відповідачі у оскаржуваному рішенні, а також відзивах на позов визнають (а.с.25, 112, зворот а.с.240), що стаж державної служби позивача складає 12 років 3 місяці 13 днів (тобто більше 10 років).

В свою чергу, пенсійне забезпечення державних службовців до 01.05.2016 було врегульованим Законом №3723-XII.

Натомість з 01.05.2016 набрав чинності Закон №889-VIII. Пенсійне забезпечення державних службовців регулюється статтею 90 та пунктами 10-12 Прикінцевих положень Закону №889-VIII.

Згідно з частиною 1 статті 90 Закону №889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Судом вище по тексту рішення вказано на умови за яких особи, відповідно до пунктів 10-12 Прикінцевих положень Закону №889-VIII, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

В той же час, за правовим регулюванням пункту 4 частини 2 статті 46 Закону України "Про державну службу" в редакції Закону №889-VIII, визначено, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Таким чином, відповідно до пункту 4 частини 2 статті 46 Закону №889-VIII час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування", входить до стажу державної служби.

Як визначено пунктом 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №229 від 25.03.2016, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 за №889-VIII.

Стаж державної служби за періоди роботи (служби), в силу вимог пункту 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VIII, до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Отож, виходячи із послідовного аналізу наведених правових норм, суд дійшов висновку, про необхідність застосування у спірному випадку положень Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 за №283 (надалі по тексту також Порядок №283).

Так, приписами пункту 2 Порядку №283 визначалося, що до стажу державної служби зараховується (служба), зокрема, робота на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 (зворотній бік а.с.41-44), остання з 01.07.2008 по 30.10.2008 працювала на посаді провідного спеціаліста міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, з 20.01.2009 по 02.01.2017 працювала у Виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради на посадах: провідного спеціаліста міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, головного спеціаліста міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" до шостої категорії посад в органах місцевого самоврядування відносяться посади керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад, керівників структурних підрозділів виконавчого апарату районних та секретаріатів районних у містах Києві та Севастополі рад та їх заступників, керівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст районного значення), районних у містах рад та їх заступників, помічників голів, радників, консультантів, начальників секторів, головних бухгалтерів, спеціалістів управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст обласного значення та міста Сімферополя) рад.

Таким чином, посади провідного спеціаліста та головного міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, на яких позивач перебувала з 01.07.2008 по 30.10.2008 та з 20.01.2009 по 02.01.2017 передбачені статтею 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

З приводу доводів відповідача, що час роботи в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ до 04.07.2001, тобто до дати набрання чинності Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", суд звертає увагу на наступне.

Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 за результатом розгляду справи №351/1792/17 зазначив, що після набрання чинності Законом України "Про державну службу" №889-VIII положення законодавства в частині механізму обрахунку стажу державної служби не змінилися. Відповідно до статті 46 Закону України "Про державну службу" №889-VIII та пункту 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 за №229, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування", зараховується до стажу державної служби.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд дійшов в постанові від 13.05.2021 у справі №623/198/17, від 13.05.2021 у справі №623/198/17, від 15.12.2020 у справі №560/2398/19, від 01.04.2020 у справі №607/9429/17, а також в ухвалах про відмову у відкритті касаційного провадження від 01.08.2023 у справі №300/385/23, від 01.05.2023 у справі №300/2788/22.

Зазначені обставини, в поєднанні із правовим регулюванням, сформованих на підставі висновків щодо застосування норм права, викладених в коментованих постановах Верховного Суду, вказують на безпідставність доводів відповідачів про те, що стаж роботи на посадах в органах місцевого самоврядування з 04.07.2001 не може бути зарахований як стаж державного службовця, який за наявності відповідного стажу дає право на призначення пенсії державного службовця.

Відтак, суд вважає, що періоди роботи ОСОБА_1 з 01.07.2008 по 30.10.2008 та з 20.01.2009 по 02.01.2017 на посадах провідного спеціаліста та головного міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради підлягають зарахуванню до стажу державної служби.

Щодо зарахування до стажу державної служби періоду роботи позивач з 14.07.1993 по 10.11.2006 в Івано-Франківському центрі зайнятості суд зазначає наступне.

У оскаржуваному рішення, а також відзивах на позов відповідачі стверджують (а.с.25, 112, зворот а.с.240), що стаж державної служби позивача складає 12 років 3 місяці 13 днів (без врахування стажу в органах місцевого самоврядування).

Приписами статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-ХІІ (надалі по тексту також - Закон №1788-ХІІ) встановлено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При дослідженні фактичних обставин справи, з урахування записів трудової книжки ОСОБА_1 суд з`ясував, що стаж роботи останньої:

- на посаді провідного спеціаліста міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді виконавчого комітету міської ради за період роботи з 01.07.2008 по 30.10.2008 становить 3 місяці 29 днів;

- на посадах провідного та головного спеціаліста міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді виконавчого комітету міської ради за період роботи з 20.01.2009 по 01.05.2016 (дата набрання чинності Закону №899-VIII) становить 7 років 3 місяці 11 днів.

Стаж роботи позивача з урахуванням періоду роботи в Івано-Франківському центрі зайнятості з 14.07.1993 по 10.11.2006 та періодів роботи у Виконавчому комітеті міської ради з 01.07.2008 по 30.10.2008 та з 20.01.2009 по 01.05.2016 (дата набрання чинності Закону №899-VIII) становить 20 років 11 місяці 6 днів.

Однак, якщо від 20 років 11 місяців 6 днів (загальний стаж державної служби) відняти стаж роботи в органах місцевого самоврядування, а саме 3 місяці 29 днів за період роботи з 01.07.2008 по 30.10.2008 та 7 років 3 місяці 11 днів за період роботи з 20.01.2009 по 01.05.2016 (дата набрання чинності Закону №899-VIII), то залишок, тобто стаж роботи в Івано-Франківському міському центрі зайнятості, становить 13 років 3 місяці 26 днів, що є більшим за стаж, який визнається відповідачами (12 років 3 місяці 13 днів).

Жодного розрахунку стажу, чи іншого документу, на підтвердження того, які саме періоди роботи позивача зараховано до стажу державної служби, відповідач не надав.

Відтак, зважаючи на зміст відзивів на позов та матеріалів пенсійної справи, залишається нерозкритим питання, який із періодів роботи ОСОБА_1 в Івано-Франківському центрі зайнятості з 14.07.1993 по 10.11.2006, тривалістю 1 рік 13 днів, відповідачем 2 не зараховано до стажу державної служби.

З огляду на пункт 3 Порядку №283 до стажу державної служби включається також час роботи на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону №3723-ХІІ, а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців.

Згідно з розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.06.1994 за №410-р (втратило чинність 03.10.2013) посади працівників державної служби зайнятості відносяться до відповідних категорій державних службовців міністерств і місцевих органів державної виконавчої влади.

Відповідно до записів №№12, 13 у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 14.07.1993 прийнята на посаду економіста другої категорії Івано-Франківського міського центру зайнятості, 28.07.1994 остання переведена на посаду інспектора першої категорії відділу працевлаштування та призначення допомоги по безробіттю Івано-Франківського міського центру зайнятості (а.с.30-31).

При цьому, як свідчить запис №14, позивач прийняла Присягу державного службовця та останній присвоєно 13 ранг державного службовця на підставі наказу №48 від 01.08.1994 тільки 19.07.1994 (а.с.31).

З огляду на вказані обставини, суд зазначає наступне.

Приписами частини 3 статті 21 Закону №899-VIII особа, яка вступає на посаду державної служби вперше, набуває статусу державного службовця з дня публічного складення нею Присяги державного службовця, а особа, яка призначається на посаду державної служби повторно, - з дня призначення на посаду.

Особа, яка вперше займає посаду державної служби, набуває статусу державного службовця з дня складення Присяги державного службовця (частина 5 статті 36 Закону №899-VIII)

Однак, на момент вступу на державну службу ОСОБА_1 , чинним був Закон №3723-ХІІ, і саме цим законом регулювалися питання проходження державної служби.

Згідно статті 17 Закону №3723-ХІІ громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають Присягу такого змісту:

"Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов`язки".

Державний службовець підписує текст Присяги, який зберігається за місцем роботи. Про прийняття Присяги робиться запис у трудовій книжці.

Відповідачі не довели, що Закон №3723-ХІІ, який був чинним на момент вступу позивача на державну службу, на відміну від Закону №899-VIII, не пов`язує момент складання Присяги державного службовця з моментом набуття статусу державного службовця.

У спірному випадку суд покликається на дію норми частини 2 і 7 статті 26 Закону №3723-ХІІ, за якими при прийнятті на державну службу службовцю присвоюється ранг у межах відповідної категорії посад. Положення про ранги службовців затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.1996 за №658 затверджено Положення про ранги державних службовців (надалі по тексту також Положення №658).

В силу вимог пунктів 1, 3, 11 Положення №658 ранги присвоюються державним службовцям в індивідуальному порядку відповідно до займаної посади, рівня професійної кваліфікації та результатів роботи. Особам, які вперше зараховані на державну службу, присвоюється, як правило, найнижчий ранг, передбачений для відповідних категорій посад.

Ранги присвоюються державним службовцям одночасно з прийняттям їх на державну службу. Особам, призначеним на посади державних службовців з установленням випробування, ранги присвоюються з урахуванням його результатів.

Державному службовцю, який працює неповний робочий день (тиждень), надбавка за ранг здійснюється пропорційно відпрацьованому часу. Особам, які призначені на посади державних службовців з терміном випробування і мають ранги, присвоєні за попереднім місцем роботи, надбавка за ранг у період випробування провадиться відповідно до цього рангу.

Матеріали справи, в тому числі трудова книжка позивача, не містять будь яких доказів проходження останньою терміну випробування при призначенні на посаду економіста другої категорії Івано-Франківського міського центру зайнятості.

Таким чином не прийняття Присяги державного службовця та не присвоєння роботодавцем ОСОБА_1 відповідного рангу державного службовця одразу при прийнятті на державну службу, є порушенням вимог Закону №3723-ХІІ і Положення №658. При цьому така обставина, на переконання суду, не може бути підставою для неврахування періоду роботи з 14.07.1993 по 19.07.1994 до стажу державної служби.

Відтак, з огляду на викладене, суд вважає, що період роботи позивача з 14.07.1993 по 10.11.2006 в Івано-Франківському міському центрі зайнятості підлягає зарахуванню до стажу державної служби.

Основним мотивом органу пенсійного забезпечення у відмові позивачу щодо переведення з пенсії за віком на пенсію згідно Закону України "Про державну службу" є відсутність необхідного стажу державної служби (20 років). З матеріалів справи суду не вдалося з`ясувати, які саме періоди роботи ОСОБА_1 враховано, а які не враховано, до стажу державної служби 12 років 3 місяці 13 днів, який визнається відповідачем.

Втім, з урахуванням висновків суду, викладених вище по тексту рішення, про те, що періоди роботи позивача: з 14.07.1993 по 10.11.2006 в Івано-Франківському міському центрі зайнятості, з 01.07.2008 по 30.10.2008 у Виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради, з 20.01.2009 по 01.05.2016 (дата набрання чинності Закону №899-VIII) у Виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради підлягають зарахуванню до стажу державної служби, суд вважає що стаж державної служби ОСОБА_1 складає понад 20 років.

Відтак, на переконання суду, позивач має право на переведення на пенсію за віком згідно Закону №3723-ХІІ.

Попри вказане, суд зазначає, що призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини 1 статті 58 Закону №1058-IV пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

В той же час, згідно з підпунктом 3 пункту 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, яке затверджене постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 за №28-2 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №40/26485, Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

З аналізу наведеного слідує, що на даний час Головні управління ПФУ відповідно до покладених на них завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Так, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

За таких обставин адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Також, в даному випадку, визначаючи належний спосіб захисту і відновлення права, позивач не врахував наступного.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2, абзацу 3 пункту 4.3 і пункту 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (надалі по тексту також Порядок №22-1), заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Із вказаного слідує, що після реєстрації заяви позивача, органом пенсійного забезпечення, який її розглядав і вирішував за принципом екстериторіальності питання про наявність чи відсутність права на пенсію, в розумінні Порядку №22-1 є Головне управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 9 КАС України).

Відтак, керуючись статтею 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача 2 вчинити відповідний обсяг дій враховуючи те, що ОСОБА_1 хоча і подала заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області як органу пенсійного забезпечення за місцем проживання/реєстрації позивача, втім рішення по суті порушеного питання приймалося саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві.

Як визначено пунктом 4.10 Порядку №22-1 після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини 4 статті 245 КАС України).

Зважаючи на вказане, суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем 2 прав позивача буде: зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.08.2023 про переведення на пенсії за віком, згідно Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 за № 3723-XII, з урахуванням висновків суду.

Підсумовуючи свої висновки, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні .

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Розподіляючи між сторонами судові витрати суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру в розмірі 1 073,60 гривень, підтвердженням чого є наявний в матеріалах справи квитанція №9300-3850-3838-4605 від 04.10.2023 (а.с.5).

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли з вини Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, яке прийняло рішення про відмову у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993, то з останнього підлягають стягненню за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 644,16 гривень, що пропорційно становить 60 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору.

Сторонами не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 21.08.2023 за №25926/03-16 щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 за №3723-XII.

Зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.08.2023 про переведення на пенсії за віком згідно Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 за № 3723-XII, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (ідентифікаційний код юридичної особи 42098368) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 644,16 гривень (шістсот сорок чотири гривні шістнадцять копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), АДРЕСА_1 ;

відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20551088), вул. Січових Стрільців, 15, м.Івано-Франківськ, 76018.

відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (ідентифікаційний код юридичної особи 42098368), вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053.

Суддя Чуприна О.В.