Справа № 532/2248/23
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2024-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 р.Справа № 532/2248/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,

Суддів: Бегунца А.О. , Курило Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Реброва А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24.01.2024, головуючий суддя І інстанції: Тесленко Т.В., вул. Шевченка, 16/25, м. Кобеляки, Полтавська область, 39200, повний текст складено 24.01.24 року по справі № 532/2248/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області ,

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Кобеляцького районного суду Полтавської області з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якому просив суд:

- скасувати постанову старшого інспектора чергового ВП№1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, капітана поліції Сіріченко Валерія Миколайовича серії БАБ № 700751 від 08.10.2023 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ГУНП в Полтавській області ( , м. Полтава, вул. Пушкіна, 83) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ГУНП в Полтавській області ( , м. Полтава, вул. Пушкіна, 83) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 536,80 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про протиправність оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення, оскільки позивач правил дорожнього руху не порушував та зазначив, що адміністративне стягнення застосоване безпідставно та не відповідає фактичним обставинам справи.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24.01.2024 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, 08.10.2023 старшим інспектором чергового ВП№1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, капітаном поліції Сіріченко Валерієм Миколайовичем винесена постанова про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Зі змісту вказаної постанови встановлено, що водій ОСОБА_1 порушив п. 2.1а, п. 2.1 б, п .2.3г, п. 9.2 а ПДР України, оскільки він о 10 год 50 хв 08.10.2023 в с. Весела Долина по вул. Незалежності, Кременчуцького району Полтавської області, керуючи мотоциклом MUSSTANG MT 110Q-1, н/з НОМЕР_2 , без посвідчення водія, реєстраційних документів, мотошолома, при зміні напрямку руху, а саме при зупинці, не ввімкнув покажчик поворота, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч. 1 та ч. 2 ст. 126 КУпАП, за що на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 3 400,00 грн (а.с. 42).

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Так, поняття адміністративного правопорушення викладено в ч. 1 ст. 9 КУпАП, за змістом якої адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон України "Про дорожній рух".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про дорожній рух" визначено, що цей закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання.

Згідно з ч. 5 ст. 14 Закону України "Про дорожній рух", учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про дорожній рух" водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до пп. а, б п. 2.1 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до пп. г п. 2.3 Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний під час руху на мотоциклі і мопеді бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів.

Відповідно до пп. а п. 9.2 Правил дорожнього руху водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед початком руху і зупинкою.

Згідно з п. 2.4. Постанови КМУ від 10.10.2001 № 1306 «Про Правила дорожнього руху», на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: а) пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб; чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса).

Так, ч. 5 ст. 121 КУпАП встановлено порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ч. 2 ст. 122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, -тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Керуючись ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

У відповідності до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ч. 1, 4 ст.73, ч.2 ст.74, ст. 75 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Водночас, колегія суддів наголошує, що в силу вимог ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з приписів ст.ст. 8, 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Тобто положення Закону України «Про Національну поліцію» надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Як свідчить зміст оскаржуваної постанови серії БАБ № 700751 від 08.10.2023, посадовою особою відповідача було зафіксовано, що 08.10.2023 о 10 год. 50 хв. в с. Весела Долина по вул. Незалежності, Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 керуючи мотоциклом MUSSTANG MT 110Q-1, н/з НОМЕР_2 , без посвідчення водія, реєстраційних документів, мотошолома, при зміні напрямку руху, а саме при зупинці, не ввімкнув покажчик поворота, чим порушив п. 2.1а, п. 2.1 б, п .2.3г, п. 9.2 а ПДР України та вчинив адміністративні правопорушення передбачені ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч. 1 та ч. 2 ст. 126 КУпАП (а.с. 42).

До постанови вказано як додаток відео з відеореєстратора 70 MAI, відео з нагрудної бодікамери №13. (а.с.42)

В свою чергу, відповідач доводить, що поліцейським безпосередньо було виявлено правопорушення, вчинене позивачем, що і було зафіксовано в оскаржуваній Постанові та суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення у даній справі погодився з такою позицією відповідача, та вважав правомірною та обґрунтованою оскаржувану позивачем постанову.

Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції є передчасними, оскільки жодних доказів, у яких (якими) зафіксовано вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, зазначеного у оскаржуваній постанові за вчинення якого позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності, матеріали справи не містять.

Зокрема відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду не надано відповідного відео або фото фіксації подій, які відбулись за участю позивача та стала підставою для прийняття оскаржуваної постанови, попри те, що у самій постанові вказано що до неї додаються відео.

Колегія суддів надала оцінку посилання скаржника на причини відсутності відповідних відеоматеріалів (зокрема сплив строку їх зберігання, тощо), оскільки тягар доказування, як було зазначено вище, у такій категорії справ лежить саме на суб`єкті владних повноважень. ( а.с. 40)

Так. за обставин, які склались через відсутність відеофайлів із відеофіксацією вчинення позивачем адміністративного правопорушення, вважати доведеною відповідачем правомірність прийняття оскаржуваної постанови не можна, за відсутності також інших доказів, які б підтверджували склад та подію адміністративного правопорушення.

Відтак, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів враховує не надання (відсутність) до матеріалів справи суб`єктом владних повноважень жодного належного та достатнього доказу на підтвердження вчинення позивачем порушення п. 2.1а, п. 2.1 б, п .2.3г, п. 9.2 а ПДР України, за яке його оскаржуваною постановою притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч. 1 та ч. 2 ст. 126 КУпАП (крім самої оскаржуваної постанови, яка між тим не є доказом вчинення адміністративного правопорушення).

До того ж, колегією суддів досліджено водійське посвідчення позивача НОМЕР_3 . ( а.с. 15)

Так, п. 1 Перехідних положень Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» встановлено, що документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні. Посвідчення водія, що були видані з використанням зразка бланка, затвердженого органом виконавчої влади Союзу Радянських Соціалістичних Республік, можуть бути замінені на посвідчення нового зразка за бажанням їх власника та у випадках, передбачених чинним законодавством.

Згідно постанови КМУ від 8.05.1993 № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», посвідчення водія, видане до набрання чинності Законом України від 24.09.2008 № 586-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху", може бути обміняне на нове на умовах проведення обміну, визначених цим Положенням. При цьому в новому посвідченні водія зазначаються категорії: А1, А - відповідає категорії А; В1, В - відповідає категорії В; С1, С - відповідає категорії С; D1, D - відповідає категорії D; BЕ - відповідає категоріям В і Е; C1E, СЕ - відповідає категоріям C і Е; D1E, DЕ - відповідає категоріям D і Е; Т - відповідає категорії Трамвай, Тролейбус

Відтак, будь-яке посвідчення водія «радянського зразка» є дійсним на території України і надає право керувати транспортними засобами відповідної категорії. Обов`язку для водія замінити будь-яке із вказаних посвідчення водія на нове закон не передбачає. Обмін здійснюється за бажанням водія, або разі втрати чи псування.

З врахування наведеного, судом встановлено, що станом на дату складання оскаржуваної постанови позивач керував мопедом на підставі посвідчення водія відповідної категорією, а відтак в його діях не вбачається порушення п.2.1 А ПДР.

Вищезазначене свідчить про те, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП у даному випадку є помилковим.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено події та складу адміністративного правопорушення у даному спірному випадку.

Таким чином, приписи ст.258 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (затв. Наказом МВС України від №1395 від 07.11.2015), колегія суддів враховує, що нормами КУпАП передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на відсутність жодних доказів правомірності прийняття оскаржуваної постанови, в тому числі (але не виключно) відеозапису, колегія суддів вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень саме на якому і лежить тягар доказування вини, не доведено в діях позивача ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке встановлена ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП та за яке його було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно з оскаржуваною постановою.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

На підставі викладеного, беручи до уваги встановлені під час судового розгляду справи обставини, колегія суддів дійшла висновку про протиправність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП, а тому оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню, з закриттям провадження по справі про адміністративне правопорушення.

Стосовно розподілу судових витрат за результатами розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач просить суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Полтавській області : судовий збір 536,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 2000,00 грн. в суді першої інстанції; на судовий збір 644,16 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 4000,00 грн. у суді апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тобто, при задоволенні позову судові витрати відшкодовуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань саме відповідача, яким в спірних правовідносинах є ГУНП в Полтавській області.

Як свідчать матеріали справи позивачем сплачено суму судового збору за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп відповідно до квитанції №9321-2518-8931-1437 від 18.10.2023 (а.с. 14) та за подання апеляційної скарги у розмірі 644 (шістсот сорок чотири) грн. 16 коп. відповідно до квитанції №9331-8489-0571-1308 від 01.02.2024 (а.с.70)

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як свідчать матеріали справи відповідач у відзиві на позовну заяву заявляв заперечення щодо співмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи.

Колегія суддів зазначає, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги Відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 7 ст. 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з пп. 1, 2, 6 ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З метою обґрунтування заявленого до відшкодуванню розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем долучено до матеріалів справи: договір про надання правничої допомоги №31 від 09.10.2023 про надання правової допомоги, свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю та ордер на надання правничої (правової) допомоги. Крім того, в матеріалах справи наявні Акт про виконання робіт за договором про надання правничої допомоги №31 від 09.10.2023 та квитанція від 18.10.2023 на суму 2000 (дві тисячі) грн.; Акт про виконання робіт за договором про надання правничої допомоги №31 від 01.02.2024 та квитанція від 01.02.2024 на суму 4000 (дві тисячі) грн.;.

Надаючи оцінку співмірності суми витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи, змістом виконаних та наданих послуг, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, колегія суддів зазначає про наявність підстав для відшкодування на користь позивача понесених фактичних судових витрат на професійну правничу допомогу надану під час розгляду справи в суді першої інстанції, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 2000,00 грн. та судових витрат на професійну правничу допомогу надану під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 4000,00 грн., оскільки вказаний розмір є доведеним, обґрунтованим та співмірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що висновки викладені в рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24.01.2024 скасуванню, з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24.01.2024 по справі №532/2248/23 скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Скасувати постанову старшого інспектора чергового ВП№1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, капітана поліції Сіріченко Валерія Миколайовича серії БАБ № 700751 від 08.10.2023 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп., судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 644 (шістсот сорок чотири) грн. 16 коп., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 ( шість тисяч ) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя С.С. Рєзнікова
Судді А.О. Бегунц Л.В. Курило
Повний текст постанови складено 07.03.2024 року