Справа № 520/26665/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 р. Справа № 520/26665/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.06.2022, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 28.06.22 по справі № 520/26665/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області)

про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (далі відповідач) в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову Чугуївського відділення відповідача від 30.07.2021 №63022/5440/5036/26 про затримання йому щомісячної страхової виплати з 01.07.2021;

- зобов`язати відповідача продовжити нарахування та виплату йому щомісячної страхової виплати, з виплатою усієї заборгованості за період її несплати, починаючи з 01.07.2021;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01.01.2018 по 31.05.2018.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.06.2022 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Чугуївського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 30.07.2021 №63022/5440/5036/26 про затримання щомісячної страхової виплати позивачу з 01.07.2021.

Зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу щомісячної страхової виплати, з виплатою усієї заборгованості за період її несплати, починаючи з 01.07.2021.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01.01.2018 по 31.05.2018.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 908 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, стосовно зупинення страхових виплат з 01.07.2021 судом не було прийнято до уваги, що законодавством передбачено виплати особам саме за наявності в них статусу внутрішньо переміщеної особи, якого у ОСОБА_1 не було. Судом наявність даного статусу не встановлено, а позивачем не було підтверджено.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2023 замінено відповідача у справі №520/26665/21 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Позивач є внутрішньо переміщеної особою відповідно до довідки № від 14.07.2017 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичним місцем проживанням позивача є: АДРЕСА_1 .

З 01.03.2015 по 31.07.2017 позивач перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харкові, як переміщена особа з тимчасово окупованої території України.

01.08.2017 позивачу припинено виплату щомісячних страхових внесків у зв`язку з не підтвердженням факту проживання на підставі постанови від 17.08.2017 №2012/25526/5036/19.

З 01.08.2017 по 31.12.2017 на підставі особистої заяви та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.07.2017 №, перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати в Чугуївського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області.

21.12.2017 постановою № 2016/5440/5036/19 позивачу припинені страхові виплати з 01.01.2018 на підставі протоколу від 21.12.2017 № 68 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місяця проживання на території Чугуївського району Харківської області, згідно з яким фактичне місця мешкання не підтверджено.

З 01.06.2018 щомісячні страхові виплати позивача продовжено відділенням на підставі особистої заяви від 11.06.2018, довідки від 14.07.2017 № та протоколу комісії від 15.06.2018 №25.

30.07.2021 постановою від №63022/5440/5036/26 затримано виплати страхових внесків позивачу на підставі листа УСЗН Чугуївської міської ради Харківської області від 20.07.2021 № 3048.

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив того, що відповідач припиняючи соціальні виплати позивачу з 01.07.2021, не з`ясував належним чином обставин перебування позивача на обліку у відповідному УСЗН як внутрішньо переміщеної особи, а отже, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV від 23.09.1999 (далі - Закон № 1105-XIV).

Пунктом 3 розд. VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1105-XIV встановлено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Положеннями п,п. 1, 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 1105-XIV визначені принципи, на яких здійснюється соціальне страхування, зокрема законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, перелік підстав припинення страхових виплат, визначений ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплат з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначено Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Статтею 1 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 1706-VII, внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо перемішеними особами.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 4 Закону №1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції затверджено постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11.12.2014 № 20 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.01.2015 за № 6/26451 (надалі - Порядок №20).

Згідно з п. 1 Розділу 3 Порядку № 20, особи, які тимчасово переміщені, мають право на продовження раніше призначених та нарахованих страхових виплат у робочому органі виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування) на підставі заяви, до якої додаються копії довідки про взяття на облік, паспорта або документа, що посвідчує особу, та реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомили про це відповідні державні органи і мають відмітку у паспорті). Копії засвідчуються працівником відділення при пред`явленні оригіналів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України, що, зокрема, підтверджується листом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 01.12.2021 № 02-14-4177.

Постановою Чугуївського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 30.07.2021 № 63022/5440/5036/26 ОСОБА_1 була затримана щомісячна страхова виплата з 01.07.2021, на підставі листа УСЗН Чугуївської міської ради Харківської області від 20.07.2021 №3048, в якому зазначено, що в Єдиній державній базі внутрішньо переміщених осіб про ОСОБА_1 інформація відсутня, з заявою не звертався, на обліку не перебуває.

В обґрунтування підстав для припинення страхової виплати позивачу відповідач посилається на статті 44, 46 Закону № 1105-XIV.

Колегія суддів звертає увагу, що з аналізу ст. 44, 46 Закону № 1105-XIV такої підстави для припинення страхових виплат як «відсутність інформації про особу в Єдиній державній базі внутрішньо переміщених осіб» не встановлено, а тому припиняючи виплату щомісячних страхових виплат позивачу з 01.07.2021 відповідач діяв неправомірно.

Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 531 "Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", від 05.11.2014 №637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", від 07.11.2014 № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства" не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом № 1105-XIV, не можуть застосовуватись.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод, що забезпечуються Конституцією України та не можуть бути скасовані.

Право громадянина на призначення йому соціальних виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання) або з відсутністю довідки про внутрішньо переміщену особу, а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

В даному випадку наявність або відсутність у позивача, в певний період часу, статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні соціальних виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених Законами України.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.06.2021 по справі № 640/2982/18.

Доводи апеляційної скарги, що статус ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщеної особи не встановлено судом та не підтверджено позивачем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься довідка від 14.07.2017 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, видана ОСОБА_1 , а також відповідно до листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 01.12.2021 №02-14-4177 позивач перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України.

За висновками наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 по справі № 243/3505/16-ц відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що відповідачем протиправно затримано позивачу з 01.07.2021 страхові виплати.

Враховуючи вище зазначене та положення вище зазначених правових норм, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови від 30.07.2021 №63022/5440/5036/26 про затримання щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити заборгованість за щомісячними страховими виплатами.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28 червня 2022 року по справі № 520/26665/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк