Справа № 280/1340/23
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2024-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2024 року м. Дніпросправа № 280/1340/23
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Коршуна А.О. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2023р. у справі №280/1340/23
за позовом:ОСОБА_1
до: третя особа: про:Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області Державна судова адміністрація України визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:

02.03.2023р. Запорізьким окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі ТУ ДСА України в Запорізькій області) , третя особа - Державна судова адміністрація України (далі ДСА України), про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії / а.с. 1-7/.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.03.2023р. у справі №280/1340/23 вищезазначений адміністративний позов в частині позовних вимог які стосуються періоду листопад, грудень 2022р. повернуто позивачу /а.с. 23-25/ а щодо решти позовних вимог ОСОБА_1 ухвалою суду першої інстанції від 27.03.2023р. відкрито провадження у справі №280/1340/23 та справу призначено до судового розгляду /а.с. 26-27/.

Позивач оскаржив апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції від 27.03.2023р. про повернення позовних вимог які стосуються періоду листопад, грудень 2022р. та ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.04.2023р. у справі №280/1340/23 провадження у цій справі зупинено до перегляду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції від 27.03.2023р. у цій справі / а.с. 49-50/.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023р. у справі №280/1340/23 апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, ухвала Запорізького окружного адміністративного суду від 27.03.2023р. у справі №280/1340/23 залишена без змін / а.с. 105-107/.

Позивачем було оскаржено в касаційному порядку ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 27.03.2023р. та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023р. у справі №280/1340/23 та постановою Верховного Суду від 07.09.2023р. у справі №280/1340/23 касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена, ухвала Запорізького окружного адміністративного суду від 27.03.2023р. та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023р. у справі №280/1340/23 скасовані, справа повернута до суду першої інстанції для продовження розгляду / а.с. 137-143/.

Матеріали адміністративної справи №280/1340/23 надійшли до суду першої інстанції 20.09.2023р. та ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2023р. у справі №280/1340/23 провадження у цій справі поновлено та справу призначено до судового розгляду / а.с. 147/.

Позивач, посилаючись у адміністративному позові, на те, що він є суддею Чернігівського районного суду Запорізької області, відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня відповідного календарного року, положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2023р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 01 січня у розмірі 2481,00грн., положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 01 січня у розмірі 2684,00грн., але відповідачем у період з листопад, грудень 2022р. та січень 2023р. (включно) нарахована та виплачена йому суддівська винагорода із застосуванням розміру прожиткового мінімуму 2102 грн., що є меншим ніж гарантовано законодавством та є порушенням його права на оплату праці, тому просив суд визнати бездіяльність відповідача щодо ненарахування йому суддівської винагороди у період листопад, грудень 2022р, січень 2023р (включно) відповідно до вимог чинного законодавства та зобов`язати ТУ ДСА України в Запорізькій області здійснити перерахунок належної позивачу винагороди судді: за листопад, грудень 2022р., виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2022р. 2 481 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків і зборів; за січень 2023р., виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2023р. 2 684 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків і зборів.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2023р. у справі № 280/1340/23 адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі. / а.с.162-165/.

Відповідач, не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, 01.12.2023р. за допомогою засобів поштового зв`язку подав до Третього апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, яка зареєстрована судом апеляційної інстанції 07.12.2023р. / а.с. 171-179,180,181/.

З метою забезпечення розгляду вищезазначеної апеляційної скарги 08.12.2023р. Третім апеляційним адміністративним судом витребувано з суду першої інстанції матеріали адміністративної справи №280/1340/23 / а.с. 182/, які надійшли до суду апеляційної інстанції 23.01.2024р. /а.с. 184/.

Ухвалами Третього апеляційного адміністративного суду від 15.01.2024р. у справі №280/1340/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою скарга ТУ ДСА в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2023 у справі №280/1340/23 /а.с. 186/ та справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 27.02.2024р. /а.с. 187/, про що судом у встановлений чинним процесуальним законодавством спосіб та строки було повідомлено учасників справи /а.с. 188-193/.

Відповідач, посилаючись у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття судом рішення у цій справі з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції від 02.11.2023р. у цій справі та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог адміністративного позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а положеннями ч. 5 ст. 250 КАС України передбачено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали адміністративної справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції встановлено, та підтверджено судом апеляційної інстанції, та не заперечувалось учасниками справи під час її розгляду судом, що ОСОБА_1 , позивач у справі призначений на посаду судді Чернігівського районного суду Запорізької області, зарахований до штату цього суду, та у період листопад-грудень 2022р., січень 2023р. йому відповідачем нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода із застосуванням розміру прожиткового мінімуму 2102 грн. / а.с. 8-12/.

Позивач вважаючи, що оскільки змін до Закону Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період листопад, грудень 2022р., січень 2023р., а також до Закону України «Про прожитковий мінімум» №966-ХІV від 15.07.1999р. (далі Закон № 966-XIV) щодо визначення прожиткового мінімуму не було внесено, тому законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає та відповідно для спірних відносин спеціальними є норми ст.135 Закону Законом України «Про судоустрій і статус суддів», які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року, на іншу розрахункову величину (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102грн.), яка Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. (далі Закон №1402-VIII) не передбачена, є неправомірною, а тому наявні законні підстави для задоволення позовних вимог.

Перевіряючи правомірність та законність судового рішення суду першої інстанції, з урахуванням підстав, за якими заявник апеляційної інстанції просить його визначити незаконним та скасувати, колегія суддів виходить з наступного.

Так, приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону №1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Положеннями ст. 4 Закону №1402-VIII визначено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За нормами частини 2 цієї статті суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII, яка згідно з рішенням Конституційного Суду України №4-р/2020 від 11.03.2020р. діє в редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. за №1774-VIII, базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Прожитковий мінімум, відповідно до ст. 1 Закону № 966-XIV, це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021р. №1928-IX, установлено у 2022р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2393грн., з 1 липня 2508грн., з 1 грудня 2589грн., а для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме: працездатних осіб: з 1 січня 2481грн., працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня 2102грн..

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022р. №2710-IX установлено з 1 січня 2023р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589грн., а для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме: працездатних осіб 2684грн.; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102грн..

Аналізуючи вищезазначене колегія суддів зазначає, що законодавцем фактично було розширено перелік основних соціальних і демографічних груп населення та встановлено окремі розміри прожиткового мінімуму для суддів, оплата праці яких регулюється спеціальним законів. При цьому, розмір прожиткового мінімуму для вказаної категорії осіб встановлено у розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що будь-які обмеження суддівської винагороди іншими нормативно-правовими актами окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не можуть бути застосовані до позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права і Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 11.03.2020р. у справі №4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24.06. 1999р. №6-рп/99, від 20.03.2002р. №5-рп/2002, від 01.12.2004р. №19-рп/2004, від 11.10.2005р. №8-рп/2005, від 18.06.2007р. №4-рп/2007, від 22.05.2008р. №10-рп/2008, від 03.06.2013р. №3-рп/2013, від 19.11.2013р. №10-рп/2013, від 08.06.2016р. №4-рп/2016, від 04.12.2018р. №11-р/2018, від 18.02.2020р. №2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно зазначав, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24.06.1999р. №6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03.06.2013р. № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 04.12.2018р. №11-р/2018).

Відповідно до п. 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001р. №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09.12.2019р. №969/2019 (надалі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст.124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

За таких обставин при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно нормам Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

При цьому Законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021р. №1928-IX та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022р. №2710-IX, як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами, не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права:

- ч.2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами;

- ст. 130 Конституції України, яка визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій;

- ст. 1 ЗУ «Про прожитковий мінімум», яка встановлює перелік до основних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ч.1-4 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що положення Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021р. №1928-IX та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022р. №2710-IX в частині застосування до розрахунку суддівської винагороди розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб 2102грн. не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що необхідно застосувати до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії.

Разом з тим, судова колегія враховує доводи заявника апеляційної скарги стосовно того, що він не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату у вищому розмірі, але наголошує, що необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії незалежності суддів.

При цьому, колегія суддів з огляду на положення ч.4 ст.148 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», якою передбачено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України, вважає, що відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, мав першочергово забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету України на 2022р. та 2023р. на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя, оскільки такий обов`язок виплати суддівської винагороди випливає також із особливого статусу судді, необхідності неухильного дотримання гарантій його незалежності, а відповідачем зазначений обов`язок не був виконаний через застосування до спірних правовідносин норм Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021р. №1928-IX та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022р. №2710-IX, а не через відсутність відповідних бюджетних призначень.

Положеннями ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ст.1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. №3477-IV суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява №63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява №67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (заява №70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява №14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх певним шляхом. При цьому, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд при вирішенні справи, відповідно до ст. 6 КАС України, керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Аналіз положень ст. 245 КАС України дає можливість зробити висновок про те, що захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003р. №3-рп/2003).

Положеннями ст.13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні від 15.11.1996р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

Поряд з цим Закон України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022р. №2710-IX фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена ч.2 ст.130 Конституції України і ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2 102грн.) є неправомірною.

Аналогічна правова позиція викладена та узгоджується із практикою застосування норм матеріального права Верховним Судом та його висновками викладеними у постановах від 10.11.2021р. у справі за №400/2031/21 та від 30.11.2021р. у справі за №360/503/21, від 16.08.2021р. у справі за №400/1239/21, від 27.07.2023р. у справі за №240/3795/22.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність заміни гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена, а тому наявні законні підстави для задоволення заявлених позивачем у справі позовних вимог у повному обсязі.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, то на думку колегії суддів викладені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення заявлених позивачем у справи вимог, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, та постановив правильне рішення про задоволення заявлених позивачем вимог у повному обсязі, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, і оскільки під час апеляційного розгляду справи не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б потягли за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, вважає необхідним рішення суду першої інстанції від 02.11.2023р. у цій справі залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2023р. у справі №280/1340/23 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст. 329, 331 КАС України.

Постанову виготовлено та підписано 06.03.2024р.

Головуючий - суддя А.О. Коршун

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова