Справа № 460/9316/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/9316/23 пров. № А/857/23881/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року у справі за позовом Головного управління ДПС у Рівненській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги,

суддя у І інстанції Комшелюк Т.О.,

час ухвалення судового рішення 10 год 40 хв,

місце ухвалення судового рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 26 жовтня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року Головне управління ДПС у Рівненській області (далі ГУ ДПС) звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 податковий борг у сумі 41302,78 грн зі сплати орендної плати з фізичних осіб.

14 червня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень (далі ППР) ГУ ДПС №-1716 від 08 травня 2018 року, №-1716 від 27 березня 2019 року, №45916-5005-1716 від 16 квітня 2020 року, №-1712 від 10 липня 2021 року, а також податкової вимоги форми «Ф» № 4104-25 від 06 жовтня 2014 року.

Ухвалою від 07 липня 2023 року зустрічний позов було прийнято і вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом у справі №460/9316/23.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року у справі № 460/9316/23 позовну заяву ГУ ДПС залишено без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано ППР ГУ ДПС №-1716 від 08 травня 2018 року, №-1716 від 27 березня 2019 року, № 45916-5005-1716 від 16 квітня 2020 року, № -1712 від 10 липня 2021 року. У частині визнання протиправною та скасування податкової вимоги форми «Ф» № 4104-25 від 06 жовтня 2014 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку з набуттям 19 березня 2015 року ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно (частина будинку, в якому розташована квартира АДРЕСА_1 з індивідуальним входом та сходовою кліткою і гаражем двокімнатна квартира, житловою площею 26,7 м2, загальною площею 88,7 м2), що розташоване в АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 85 м2, кадастровий номер :01:026:0196, до неї, як до нового набувача (власника), перейшло право користування земельною ділянкою, на якій таке майно розміщене, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача.

Документальне оформлення вибуття з договору оренди попереднього орендаря (землекористувача) не впливає на обсяг права нового власника майна, оскільки умови основного договору оренди для особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, залишаються незмінними з моменту укладення сторонами договору дарування.

Отже, з 19 березня 2015 року ОСОБА_1 не є орендарем земельної ділянки, яка знаходиться в в АДРЕСА_2 площею 85 м2, кадастровий номер :01:026:0196, а отже з цієї дати не має сплачувати орендну плату за землю.

За наведених обставин позовні вимоги ГУ ДПС про стягнення податкового боргу є безпідставними та необґрунтованими, а зустрічний позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправними та скасування ППР належить до задоволення.

Щодо вимог зустрічного позову про визнання протиправною та скасування податкової вимоги форми «Ф» від 06 жовтня 2014 року № 4104-25 на суму боргу 5513,12 грн, то зустрічний позов обов`язково має бути взаємопов`язаний із первісним позовом, а матеріалами справи стверджується. Предметом первісного позову є стягнення податкового боргу у розмірі 41302,78 грн, що виник на підставі визначених ГУ ДПС податкових зобов`язань за ППР №-1716 від 08 травня 2018 року, №-1716 від 27 березня 2019 року, №45916-5005-1716 від 16 квітня 2020 року, №-1712 від 10 липня 2021 року. Сума ж боргу в 5513,12 грн, визначена у податковій вимозі від 06 жовтня 2014 року №4104-25, не входить до суми боргу за первісним позовом та не є його предметом. Тому оспорювана податкова вимога не пов`язана із первісним позовом і правові підстави для розгляду та визнання її протиправною і скасування у суду відсутні.

У поданій апеляційній скарзі ГУ ДПС просило скасувати рішення суду першої інстанції, задовольнити його позов у повному обсязі та відмовити у задоволенні вимог за зустрічним позовом.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 уклав з Рівненською міською радою договір оренди від 27 грудня 2011 року №00293 земельної ділянки кадастровий номер :01:026:0196 площею 85 м2 для обслуговування частини будинку, в якому розташована квартира АДРЕСА_1 з індивідуальним входом, сходовою кліткою та гаражем, з добудовою міні ательє по АДРЕСА_2 . Жодних доказів розірвання вказаного договору позивачем суду не надано.

Обов`язок щодо сплати орендної плати у таких правовідносинах лежить на орендареві земельної ділянки, який визначений у договорі оренди земельної ділянки і право користування земельною ділянкою якого зареєстровано в державному реєстрі речових прав.

Про включення ОСОБА_1 до переліку орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, свідчить лист Рівненської міської ради від 16 січня 2023 року №01-01/28.

Таким чином, підстави для визнання протиправними та скасування оспорюваних ППР ГУ ДПС немає.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДПС ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ОСОБА_1 у ході апеляційного розгляду у режимі відеоконференції підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ГУ ДПС, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає її розгляду.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 27 грудня 2011 року між Рівненською міською радою та ОСОБА_1 було укладений договір оренди земельної ділянки для обслуговування частини будинку, у якому розташована квартира АДРЕСА_1 з індивідуальним входом, сходовою кліткою та гаражем, з добудовою міні-ательє, яка знаходиться в АДРЕСА_2 площею 85 м2, кадастровий номер :01:026:0196, за умовами якого строк дії договору складає 49 років, розмір орендної плати в рік за земельну ділянку складає 5738,65грн.

У подальшому 17 лютого 2012 року між Рівненською міською радою та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 00293, яким, зокрема, встановлено розмір орендної плати в рік за земельну ділянку в сумі 1147,73 грн.

19 березня 2015 року ОСОБА_1 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 відповідачем було подароване нерухоме майно, розташоване в АДРЕСА_2 - частина будинку, в якому розташована квартира АДРЕСА_1 з індивідуальним входом та сходовою кліткою і гаражем, двокімнатна квартира, житловою площею 26,7 м2, загальною площею 88,7 м2.

ГУ ДПС на підставі наданих Рівненською міською радою даних про укладені договори оренди було прийнято ППР :

від 08 травня 2018 року №-1716, яким ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання зі сплати орендної плати з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 7602,63 грн;

від 27 березня 2019 року №-1716, яким ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання зі сплати орендної плати з фізичних осіб за 2019 рік в сумі 7602,63 грн;

від 16 квітня 2020 року №45916-5005-1716, яким ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання зі сплати орендної плати з фізичних осіб за 2020 рік в сумі 7602,63 грн;

від 10 липня 2021 року №-1712, яким ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання зі сплати орендної плати з фізичних осіб за 2021 рік в сумі 18494,89 грн.

Відтак, за ОСОБА_1 у ГУ ДПС обліковувалася заборгованість у сумі 41302,78 грн зі сплати орендної плати за землю з фізичних осіб, яка виникла на підставі визначених контролюючим органом податкових зобов`язань за вказаними ППР.

Окрім того, 06 жовтня 2014 року ГУ ДПС була сформована податкова вимога форми «Ф» № 4104-25.

Зазначені ППР та податкова вимога направлялись відповідачу за податковою адресою: АДРЕСА_3 .

З огляду на несплату ОСОБА_1 зазначеної заборгованості у сумі 41302,78 грн зі сплати орендної плати за землю з фізичних осіб у добровільному порядку ГУ ДПС звернулося до адміністративного суду із позовом про стягнення такої у примусовому порядку. Водночас ОСОБА_1 не погодився із наявністю у нього таких податкових зобов`язань та звернувся до адміністративного суду із зустрічним позовом.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК.

За правилами підпунктів 14.1.136, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК передбачено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності;

Приписами підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК встановлено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Відповідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно із пунктом 54.5 статті 54 ПК якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

У відповідності до пункту 57.3 статті 57 ПК у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

За приписами пунктів 59.1, 59.5 статті 59 ПК у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Відповідно приписів пункту 287.1 статті 287 ПК власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Згідно із пунктом 288.1 статті 288 ПК підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім випадків консервації таких земельних ділянок або визнання земельних ділянок забрудненими (потенційно забрудненими) вибухонебезпечними предметами) (пункт 288.4 статті 288 ПК).

Частиною 2 статті 16 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

За приписами частин 1, 2 статті 21 цього ж Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відтак, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується орендарем з дня виникнення права користування земельною ділянкою, тобто з дня державної реєстрації права оренди відповідно до договору оренди земельної ділянки. Сплата орендної плати є обов`язком орендаря, яке кореспондується з його правом користування земельною ділянкою.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до визначення належного землекористувача, зобов`язаного за законом здійснити плату за землю за період 2018-2021 років, а саме за земельну ділянку площею 85 м2, кадастровий номер :01:026:0196, з урахуванням переходу 19 березня 2015 року права власності на нерухоме майно, розташоване в АДРЕСА_2 - частина будинку, в якому розташована квартира АДРЕСА_1 з індивідуальним входом та сходовою кліткою і гаражем, двокімнатна квартира, житловою площею 26,7 м2, загальною площею 88,7 м2, від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на підставі договору дарування.

Частиною 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта на праві оренди, до набувача такого об`єкта одночасно переходить право оренди земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) зазначеного об`єкта, розміщеного на земельній ділянці, крім випадків, визначених частиною четвертою цією статті, а також з урахуванням вимог частини шістнадцятої статті 120 Земельного кодексу України. Волевиявлення орендодавця, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди із зазначенням нового орендаря земельної ділянки не вимагаються.

Окрім того, згідно із частиною 4 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно право оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті. Волевиявлення орендодавця (власника) земельної ділянки, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди землі, емфітевзису, суперфіцію із зазначенням нового орендаря (користувача) земельної ділянки не вимагається.

За приписами частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

На думку апеляційного суду, у суду першої інстанції на підставі аналізу наведених правових норм були належні підстави для висновку про те, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього користувача земельною ділянкою припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки, а новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відтак, якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. При цьому, землекористувач зобов`язаний сплачувати земельний податок за фактичне користування земельною ділянкою.

Подібна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі №802/4133/15-а, від 14 лютого 2023 у справі № 803/847/17, від 19 червня 2018 року у справі №922/3655/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 910/20774/17, від 18 квітня 2019 року у справі №913/210/18, яка в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 з 19 березня 2015 року перестав бути орендарем земельної ділянки площею 85 м2, кадастровий номер :01:026:0196, то на переконання апеляційного суду, із цієї дати він не має обов`язку сплачувати орендну плата за землю, а отже правових підстав для прийняття оспорюваних ППР №-1716 від 08 травня 2018 року, №-1716 від 27 березня 2019 року, №45916-5005-1716 від 16 квітня 2020 року, №-1712 від 10 липня 2021 року та стягнення податкового боргу у ГУ ДПС не було.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року у справі № 460/9316/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 07 березня 2023 року.