Справа № 520/27892/23
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Заічко О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 р. Справа № 520/27892/23

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2023, м. Харків, повний текст складено 16.11.23 по справі № 520/27892/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області в якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення від 11.09.2023 за № 39 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, щодо відмови в призначенні пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. "б" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції згідно рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, та зарахувати до пільгового стажу роботи за Списком № 1 період з 08.08.1996 по 31.01.1998, за Списком № 2 з 01.02.1998 по 16.10.2007, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі вказує, що в трудовій книжці наявні записи, які підтверджують наявність пільгового стажу та страхового стажу. Також зазначає, що на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці. Тому позивач вважає, що відповідач протиправно не врахував до страхового стажу роботи ОСОБА_1 періоди з 08.08.1996 по 31.01.1998, з 01.02.1998 по 16.10.2007.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду скарги по суті.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, зважає на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 04.09.2023 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до п. 2 ч. 2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки набула необхідного віку для виходу на пенсію, страхового та пільгового стажу роботи за Списком №2.

Рішенням від 11.09.2023 № 39 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з недосягненням необхідного пенсійного віку та відсутністю необхідного пільгового передбаченого статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У вказаному рішенні зазначено, що вік заявника на дату звернення - 50 років, страховий стаж позивача становить 32 роки 6 місяців 28 днів, у тому числі пільговий стаж відсутній.

До пільгового стажу не зараховано періоди роботи згідно довідки № 189 від 08.05.2023, оскільки за період з 08.08.1996 по 31.01.1998 вказано не вірно позицію та посаду згідно Постанови КМУ від 11.03.1994 №162; в періоді з 13.03.2001 по 16.10.2007 невірна посада згідно Постанови КМУ №36 від 16.01.2003.

В наказах про атестацію робочих місць є розбіжність з довідкою, а саме: в наказі №33 від 25.01.1995 відсутня посада, професія та назва цеху №2; в наказі №112 від 13.03.2001 посада майстер технічного контролю відсутня по Списку №2; в наказі №79 від 07.03.2007 згідно довідці "дільниця металургійного виробництва" в наказі - збагачувальне виробництво.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивачка звернулася до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять копії оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 11.09.2023 за №39, яке оскаржує позивач.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Тобто, суд першої інстанції з урахуванням принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі має повноваження запропонувати сторонам надати певні докази або зобов`язати відповідача надати такі.

Відтак, у разі відсутності у справі доказів, вказана обставина може бути усунута і після відкриття провадження по справі. Крім того, питання щодо витребування доказів суд може вирішити і на стадії відкриття провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що чинним законодавством України передбачено подання саме наявних у позивача доказів.

Ненадання позивачем доказів, які ним не може бути подано з об`єктивних причин не можуть бути підставою для відмови в задоволенні вимог позову, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що посилання суду першої інстанції на ненадання позивачем доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема копії рішення про відмову в призначенні пенсії не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що неприєднання доказів про вчинення відповідачем протиправних дій (Рішення № 39) є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зважає на таке.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначає Закон України № 1058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 8 цього Закону передбачено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із ч.3 ст.4 цього Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст.5 вказаного Закону цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Згідно п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди зазначеним особам, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ч. 1ст. 114 Закону № 1058-IV, право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно абз. 1 п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058, на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Отже, враховуючи вимоги вказаних норм, для призначення пенсії позивачу необхідно досягнення певного віку, загальний стаж роботи та наявність пільгового стажу ( стаж роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 2 та Списком №1).

Що стосується права позивача на призначення пенсії на підставі пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 360/3611/20 розглядала можливість призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі пункту «б» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». За результатами розгляду 03 листопада 2021 року прийняла постанову у якій вказала, що на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 з одного боку, та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з іншого в частині віку для набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі необхідно застосувати саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року, а не Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За таких обставин, доводи відповідача в оскаржуваному рішенні про необхідність досягнення позивачкою 55 - річного віку, як необхідна умова призначення пенсії, є помилковими, а рішення в цій частині - протиправним.

Щодо відмови в зарахуванні до пільгового окремих періодів роботи, колегія суддів зазначає таке.

Список N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994р. N 162.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року № 36 затверджений Список № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 :

- запис № 2, з 08.08.1996 зарахована до цеху №2 апаратчиком в виробництві титану і рідких металів по 4-му розряду;

- запис № 3, з 01.02.1998 переведена в відділ технічного контролю майстром ділянки цеху №2;

- запис №4, з 03.09.2001 переведена в службу якості майстром відділу технічного контролю відділу №2 металургійного виробництва.

- запис №5, з 01.12.2003 переведена в відділ технічного контролю майстром (від. №2) ділянки металургійного виробництва.

На посаді майстра технічного контролю (від. №2) ділянки металургійного виробництва ОСОБА_1 працювала до 16.10.2007.

Крім того, відповідно до Довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №189 від 08.05.2023, ОСОБА_1 працювала повний робочий день у Філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" ПрАТ "ЮКРЕЙНІАН КЕМІКАЛ ПРОДАКТС" (а.с.14-15):

1. за період з 08.08.1996 по 31.01.1998 за посадою апаратник у виробництві титану та рідких металів, що передбачена Списком 1 розділ VII підрозділ 17 (код КП 1072000а-10065) підстава Постанова КМУ від 11.03.1994 №162;

2. за період з 13.03.2001 по 15.01.2003 за посадою майстер по виконанню робіт відділу технічного контролю відділення №2 металургійного виробництва, що передбачена Списком №2, розділ VIII підрозділ 18 (код КП 2092200б-23362), підстава Постанова КМУ 11.03.1994 №162;

3. за період з 16.01.2003 по 30.11.2003 за посадою майстер по виконанню робіт відділу технічного контролю відділення №2 металургійного виробництва, що передбачена Списком №2, розділ VIII підрозділ 18 (код КП 8.18б), підстава Постанова КМУ 16.01.03 №36;

4. за період з 01.12.2003 р. по 13.03.2006 р. за посадою майстер по виконанню робіт відділу технічного контролю відділення №2 металургійного виробництва, що передбачена Списком №2, розділ VIII підрозділ 18 (код КП 8.18б), підстава Постанова КМУ 16.01.03 №36

5. за період з 07.03.2007 р. по 16.10.2007 р. за посадою майстер по виконанню робіт відділу технічного контролю відділення №2 дільниці металургійного виробництва, що передбачена Списком №2, розділ VIII підрозділ 18 (код КП 8.18б), підстава Постанова КМУ від 16.01.03 №36.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на зарахування до пільгового стажу роботи за Списком №1 періоди з 08.08.1996 по 31.01.1998, за Списком №2 з 01.02.1998 по 16.10.2007 на підприємстві, найменування якого з врахуванням всіх змін та реорганізацій - "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" ПрАТ "ЮКРЕЙНІАН КЕМІКАЛ ПРОДАКТС".

Твердження відповідача в Рішенні про відмову у призначенні пенсії спростовуються наявними в трудовій книжці записами, а також даними наданими в Довідці №189, в якому підприємство добровільно зарахувало вказані періоди до пільгового стажу.

Посилання в Рішенні №39 на те, що в періоді з 13.03.2001 по 16.10.2007 невірно зазначено посаду згідно Постанови КМУ №36 від 16.01.2003 не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на те, що в Довідці №189 розмежовано цей період.

Стосовно посилань відповідача в Рішенні №39 на те, що в наказах про атестацію та довідці наявні розбіжності, колегія зазначає таке.

Щодо атестації робочого місця, то вказана атестація здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації та розробленими на виконання постанови № 442 Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 1 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації).

Основна мета атестації, яка випливає із зазначених нормативних актів, полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

За п. 4 Порядку проведення атестації та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій періодичність проведення атестації робочих місць визначається безпосередньо колективним договором підприємства і проводиться не рідше одного разу на 5 років.

Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства чи організації.

Результати атестації використовуються при встановленні пенсій за віком на пільгових умовах, пільг і компенсацій за рахунок підприємств та організацій, обґрунтуванні пропозицій про внесення змін і доповнень до списків № 1 і 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення, а також для розробки заходів щодо поліпшення умов праці та оздоровлення працюючих.

Згідно п. 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Мінпраці від 18 листопада 2005 року № 383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

За п. 4.2 Порядку застосування списків результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умов і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

Таким чином, своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Атестація має проводитися у передбачені пунктом 4 Порядку проведення атестації строки, а відповідальність за своєчасність та якість її проведення покладається на керівника підприємства, організації.

Таким чином, відповідачем протиправно не зараховані до пільгового стажу позивача за Списком 1 та 2 спірні періоди роботи з 08.08.1996 по 16.10.2007, оскільки вказані періоди роботи підтверджуються трудовою книжкою позивача, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, а відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації і, відповідно, її документальне оформлення, покладається на керівника підприємства чи організації.

За даних обставин пенсійний орган фактично переклав відповідальність за своєчасне, якісне проведення атестації та належне документальне оформлення на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження пільгового характеру роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги позивача є слушними та заслуговують на увагу, дають підстави для висновку про необхідність скасування судового рішення з урахуванням тих вимог, які заявлені в апеляційній скарзі.

Згідно з ч. 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову ОСОБА_1 з урахуванням того способу захисту порушених прав, про який вона просить застосувати в позовній заяві.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з приписами пункту 4 частини першої статті 322 КАС України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Наведеними нормами процесуального закону суд апеляційної інстанції наділено повноваженнями здійснювати новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1, 3 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

З огляду на матеріали справи, відповідно до квитанції №2317-7243-9428-8751 від 03.10.2023 позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви за одну вимогу, що має немайновий характер, з пониженням коефіцієнту у сумі 858,88 грн (а.с. 11) та судовий збір за подання апеляційної скарги згідно квитанції про сплату №7301-7050-1301-4528 від 31.12.2023 в сумі 1030,66 грн

Отже, враховуючи задоволення позову ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити розподіл судових витрат у вигляді сплати судового збору шляхом стягнення на користь позивача судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: "а", "б", "в", "г" пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 по справі № 520/27892/23 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 11.09.2023 за № 39 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, щодо відмови в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції згідно рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, та зарахувати до пільгового стажу роботи за Списком № 1 період з 08.08.1996 по 31.01.1998, за Списком № 2 з 01.02.1998 по 16.10.2007, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1889,54 грн (одна тисяча вісімсот вісімдесят дев`ять гривень п`ятдесят чотири копійки).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов