Справа № 320/7507/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2024-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2024 року № 320/7507/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Леонтовича А.М.,

за участю секретаря судового засідання Остапець Д.І.,

представника позивача Гранцерт М.О.

представника відповідача Вишневської Г.В.

представника третьої особи (1) Шкелебея О.В.

представника третьої особи (2) Ільмухіної Т.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільних систем «Хмельницькгаз»

до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

за участі третіх осіб - Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Україна» (2)

про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в :

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Акціонерне товариство «Оператор газорозподільних систем «Хмельницькгаз» з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в якому просить суд:

- визнати протиправною (нечинною) постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31.01.2023 №182 «Про затвердження та внесення змін до деяких постанов НКРЕКП»;

-скасувати постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31.01.2023 №182 «Про затвердження та внесення змін до деяких постанов НКРЕКП».

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при прийнятті спірної постанови відповідачем порушено процедуру розробки та прийняття змін до Кодексу ГТС, встановлену Законом України "Про ринок природного газу" та Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг". На переконання позивача, зміни до Кодексу ГТС, затверджені постановою №182, не забезпечують дотримання вимог Закону України "Про ринок природного газу".

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вважає, що відповідач при прийнятті спірної постанови не дотримався загальних принципів функціонування ринку природного газу, порушив вимоги Конституції України та законів України, що призвело до прийняття непропорційного, непрозорого та дискримінаційного рішення.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що постанова НКРЕКП від 28 квітня 2017 року №615 прийнята в межах повноважень, визначених законами України "Про ринок природного газу", "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" та у спосіб, визначений законодавством України.

У судовому засіданні представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Пояснив, що підстави для задоволення позову відсутні. Також стверджував, що позивачем не надано доказів, що спірною постановою порушено його права, свободи чи охоронювані законом інтереси.

Треті особи у своїх поясненнях, наданих суду, просять відмовити у задоволенні позову. Пояснюють, що до прийняття постанови №182 несанкціоновані відбори споживачів включались в алокацію відборів природного газу операторів ГРМ, які останній мав змогу закупити як технічний газ, за спеціально встановленою ціною, що є значно нижче ринкових, тоді як запроваджене спірною постановою нове нормативне регулювання вдосконалює порядок визначення несанкціонованого відбору природного газу та встановлює обов`язок щодо оплати вартості обсягів природного газу, що є несанкціонованим відбором в інший спосіб ніж придбання газу для покриття об`ємів (обсягів) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу.

У судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити. Також погоджувались з відповідачем, що позивачем не надано доказів, що спірною постановою порушено його права, свободи чи охоронювані законом інтереси.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 24.03.2023 позовну заяву Акціонерного товариства «Оператор газорозподільних систем «Хмельницькгаз» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправною та скасування постанови, залишено без руху.

Позивач, у строк та спосіб викладений в ухвалі, усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 06.04.2023 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 02.05.2023 суд задовольнив клопотання відповідача про перехід до розгляду адміністративної справи №320/7507/23 за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 25.05.2023.

25.05.2023 у судове засідання прибули сторони. У зв`язку з підготовкою відзиву, відповіді на відзив та заперечення, відкладено розгляд справи на 29.06.2023.

29.06.2023 у судове засідання не прибув позивач. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, явку свого представника до суду не забезпечив. Протокольною ухвалою суд залучив в якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Україна» та Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України". У зв`язку з неявкою позивача та зобов`язанням подати пояснення третім особам, суд відклав розгляд справи на 07.08.2023.

07.08.2023 адміністративну справу №320/7507/23 знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Леонтовича А.М. у відпустці. Наступне судове засідання призначено на 12.09.2023.

12.09.2023 у судове засідання не прибув позивач. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, явку свого представника до суду не забезпечив. Суд на місці ухвалив визнати неявку позивача без поважної причини та відкласти розгляд справи до 10.10.2023.

10.10.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та перейти до розгляду справи по суті на 23.11.2023.

21.11.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив оголосити перерву на підставі ч. 2 ст. 223 КАС України на 22.01.2024.

22.01.2024 у судове засідання не прибув позивач. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, явку свого представника до суду не забезпечив. Наступне судове засідання призначено на 29.02.2024.

29.02.2024 у судове засідання прибули сторони.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП, Регулятор) 31.01.2023 на відкритому засіданні прийнято постанову №182 «Про затвердження та внесення змін до деяких постанов НКРЕКП» (далі- постанова №182), відповідно до якої:

-затверджено зміни до Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2493, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за №1378/27823 (далі - Кодекс ГТС);

-затверджено зміни до Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постанов, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за №1379/27824 (далі - Кодекс ГРМ);

-внесено зміни до Типового договору транспортування природного газу, затверджено постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2497, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за №1383/27828 (далі-Типовий договір транспортування природного газу);

-внесено зміни до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22 березня 2017 року №308 (далі Ліцензійні умови).

Оператора газотранспортної системи зобов?язано здійснити необхідні заходи забезпечення роботи інформаційної платформи з урахуванням змін, затверджених цією постановою.

Визначено, що постанова набирає чинності з 01 лютого 2023 року, але не раніше дня наступного за днем її оприлюднення на офіційному веб-сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

День оприлюднення постанови №182 на офіційному веб-сайті Регулятора: 31.01.2023.

Вважаючи, що відповідачем порушено процедуру та порядок прийняття вказаної постанови, та не погоджуючись з окремими змінами, внесеними спірною постановою до Кодексу ГЗТ, позивач звернувся до суду з позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням статті 1 Закону України 09.04.2015 №329-VIII "Про ринок природного газу" (далі - Закон №329-VIII) Регулятор - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №329-VIII державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.

Частиною другою статті 4 Закону №329-VIII до основних завдань Регулятора на ринку природного газу належать:

1) сприяння у співпраці з Радою регуляторних органів Енергетичного Співтовариства та національними регуляторами у сфері енергетики інших держав - сторін Енергетичного Співтовариства становленню конкурентоспроможного єдиного ринку природного газу в рамках Енергетичного Співтовариства з урахуванням інтересів безпеки постачання природного газу та сталості навколишнього природного середовища, ефективному відкриттю ринку природного газу для всіх споживачів та постачальників, оптових покупців і оптових продавців Енергетичного Співтовариства, а також забезпечення належних умов для ефективного та надійного функціонування газотранспортних і газорозподільних систем, газосховищ і установки LNG з огляду на довгострокові цілі розвитку;

2) розвиток конкуренції та належне функціонування регіональних (міжнародних) ринків у рамках Енергетичного Співтовариства, зокрема єдиного ринку Енергетичного Співтовариства, з метою досягнення цілей, зазначених у пункті 1 цієї частини;

3) усунення перешкод та обмежень для торгівлі природним газом між державами - сторонами Енергетичного Співтовариства, зокрема забезпечення належного рівня транскордонного сполучення для задоволення попиту і посилення інтеграції ринків природного газу окремих держав - сторін Енергетичного Співтовариства, яка сприятиме транскордонній торгівлі природним газом у рамках Енергетичного Співтовариства;

4) сприяння безпечному, надійному та економному функціонуванню газової інфраструктури (газотранспортних і газорозподільних систем, газосховищ та установки LNG), що дасть змогу забезпечити недискримінаційний доступ до неї для всіх замовників, орієнтованість на потреби замовників, достатність потужності для потреб ринку природного газу та енергоефективність, а також можливості для виходу на ринок природного газу виробників газу з альтернативних джерел незалежно від обсягів виробництва;

5) забезпечення простих і необтяжливих умов приєднання до газотранспортних і газорозподільних систем для нових об`єктів замовників, забезпечення простих і необтяжливих умов доступу до газотранспортних і газорозподільних систем, газосховищ та установки LNG для нових замовників, зокрема усунення бар`єрів, що можуть перешкодити такому доступу для нових оптових продавців або постачальників, а також для оптових продавців або постачальників газу з альтернативних джерел;

6) стимулювання суб`єктів ринку природного газу до підвищення ефективності газової інфраструктури та інтеграції ринку природного газу;

7) створення передумов для отримання споживачами економічних вигод від ефективного функціонування ринку природного газу, конкуренції на ринку природного газу та реалізація дієвих механізмів захисту їхніх прав;

8) сприяння досягненню високих стандартів виконання спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільних інтересів на ринку природного газу, захисту вразливих споживачів та налагодженню процесу обміну даними, необхідному для реалізації споживачами права на зміну постачальника.

Згідно з пунктами 6, 7, 9, 17, 19 частини третьої статті 4 до компетенції Регулятора на ринку природного газу належать:

затвердження кодексів газотранспортних систем, кодексу газорозподільних систем, кодексів газосховищ та кодексу установки LNG;

затвердження правил балансування як частини кодексу відповідної газотранспортної системи (у тому числі методології визначення платежів, пов`язаних із балансуванням), що мають бути справедливими, недискримінаційними, обумовленими об`єктивними чинниками та такими, що створюють економічні стимули для балансування обсягів закачування і відбору природного газу самими замовниками;

затвердження правил розподілу потужності та врегулювання перевантажень транскордонних газопроводів як частини кодексу газотранспортної системи;

затвердження правил постачання природного газу;

затвердження та моніторинг виконання планів розвитку газотранспортних та газорозподільних систем, газосховищ та установки LNG та надання в щорічному звіті Регулятора їх оцінки, у тому числі зазначення необхідних змін до таких планів.

За визначенням статті 1 Закону України від 22.09.2016 №1540-VIII "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" (далі - Закон №1540-VIII) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону №1540-VIII Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема, у сфері енергетики: діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії; діяльності з транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), надання послуг установки LNG, постачання природного газу; діяльності з транспортування нафти, нафтопродуктів та інших речовин трубопровідним транспортом.

Пунктами 3, 9 частини першої статті 17 Закону №1540-VIII визначено, що для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор:

розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема: ліцензійні умови провадження господарської діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; порядки контролю за дотриманням вимог законодавства у відповідній сфері регулювання та ліцензійних умов; порядок розрахунку та встановлення ставки внесків на регулювання; показники якості надання послуг суб`єктами природних монополій у сферах енергетики та комунальних послуг та суб`єктами, що провадять діяльність на суміжних ринках; правила розгляду звернень споживачів щодо дій суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, та врегулювання спорів; правила врегулювання спорів, що виникають між суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг; порядки (правила) організації обліку та звітності за видами ліцензованої діяльності; порядки (методики) формування, розрахунку та встановлення державних регульованих цін і тарифів для суб`єктів природних монополій у сферах енергетики та комунальних послуг, а також для інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом; кодекси систем передачі та розподілу електричної енергії, газотранспортної та газорозподільних систем, кодекси газосховищ та установки LNG, підготовлені операторами, та ініціює внесення змін до них; порядки (методики) приєднання до електричних, теплових, газових мереж, розрахунку плати за приєднання та фінансування послуг з приєднання; правила користування (постачання) товарами та послугами на роздрібних ринках; форми звітності суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, та порядок їх подання;

затверджує і публікує умови надання послуг з балансування, які повинні надаватися на справедливій і недискримінаційній основі, ґрунтуватися на об`єктивних критеріях, з найбільшою економічною ефективністю і забезпечувати стимулювання користувачів мережі до балансування свого споживання енергії з мережі та постачання енергії в мережу.

VI. Оцінка суду

З аналізу наведених положень законів №329-VIII та №1540-VIII вбачається, що відповідач, як Регулятор, наділений повноваженнями на розробку та затвердження Кодексу газотранспортних систем та внесення змін до нього, що спростовує твердження позивача про відсутність у відповідача повноважень на внесення та затвердження змін до Кодексу газотранспортної системи.

Так, пунктом 6 частини п`ятої статті 4 Закону №329-VIII передбачено, що Регулятор має право вимагати від оператора газотранспортної системи, оператора газосховища та оператора установки LNG внесення змін до кодексу газотранспортної системи, кодексу газосховища або кодексу установки LNG, у тому числі тарифів на відповідні послуги, з метою додержання принципу пропорційності і недискримінації.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що наведена вимога Регулятора є правом, а не обов`язком НКРЕКП.

Суд враховує, що за змістом частини першої статті 5 Закону №1540-VIII під час виконання своїх функцій та повноважень відповідно до закону Регулятор діє самостійно та незалежно від будь-якого іншого органу державної влади, іншого державного органу, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, суб`єктів господарювання, а також політичних партій, громадських об`єднань, професійних спілок чи їх органів.

Отже, доводи позивача в частині відсутності повноважень у відповідача на внесення змін до Кодексу ГТЗ є необґрунтованими.

Також матеріалами справи спростовуються доводи позивача в частині порушення процедури затвердження змін до Кодексу ГТЗ, з огляду на таке.

Згідно з частинами першої-четвертої статті 15 Закону №1540-VIII підготовка проектів рішень Регулятора, що мають ознаки регуляторних актів відповідно до Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", здійснюється у порядку, визначеному цим Законом.

Кожен проект рішення Регулятора, що має ознаки регуляторного акта, разом з матеріалами, що обґрунтовують необхідність прийняття такого рішення, та аналізом його впливу оприлюднюються на офіційному веб-сайті Регулятора з метою одержання зауважень і пропозицій від інших органів державної влади, фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань та інших заінтересованих осіб.

Проект рішення Регулятора разом з матеріалами, що обґрунтовують необхідність прийняття такого рішення, та аналізом його впливу оприлюднюються Регулятором не пізніше п`яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту рішення.

Повідомлення про оприлюднення проекту рішення повинно містити: стислий виклад змісту проекту рішення; поштову та електронну адресу, на які можуть надсилатися зауваження та пропозиції; інформацію про спосіб оприлюднення проекту рішення та відповідного аналізу впливу (назва друкованого засобу масової інформації та/або адреса сторінки в мережі Інтернет, де опубліковано чи розміщено проект рішення та аналіз його впливу, або інформація про інший спосіб оприлюднення, передбачений Регулятором); інформацію про строк, протягом якого приймаються зауваження та пропозиції від органів державної влади, фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань та інших заінтересованих осіб; інформацію про спосіб надання органами державної влади, фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями та іншими заінтересованими особами зауважень та пропозицій.

Оприлюднення проекту рішення Регулятора з метою одержання зауважень і пропозицій не може бути перешкодою для проведення громадських слухань та будь-яких інших форм відкритих обговорень цього проекту.

Строк, протягом якого приймаються зауваження та пропозиції до проектів рішень, встановлюється Регулятором і не може становити менше одного місяця та більше трьох місяців з дня оприлюднення відповідних проектів рішень.

Зауваження і пропозиції до проектів рішень, одержані протягом встановленого строку, оприлюднюються шляхом розміщення на офіційному веб-сайті Регулятора та підлягають обов`язковому розгляду Регулятором за участі фізичних, юридичних осіб, їх об`єднань, органів місцевого самоврядування та інших заінтересованих осіб, які надали такі зауваження та пропозиції, у порядку, затвердженому Регулятором.

У разі внесення до проекту рішення суттєвих змін Регулятор може повторно провести процедуру оприлюднення проекту рішення, збору і розгляду зауважень та пропозицій до нього.

Зауваження і пропозиції до проектів рішень Регулятора та інформація про результати їх розгляду Регулятором з обґрунтуванням прийняття або відхилення оприлюднюються на офіційному веб-сайті Регулятора за 3 робочі дні до прийняття Регулятором рішення.

Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що 18.01.2023 відбулись відкриті обговорення проекту постанови, під час яких було детально розглянуті надані суб`єктами ринку природного газу пропозиції та зауваження до проекту постанови.

Згідно протоколу відкритого обговорення проекту постанови НКРЕКП "Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП", проведеного 25.01.2023 за підсумками обговорення проекту постанови разом з таблицею узгоджених позицій до проекту постанови НКРЕКП, що має ознаки регуляторного акта.

Зауваження та пропозиції до проекту постанови, інформація про результати їх розгляду з обґрунтуванням їх прийняття або відхилення, були оприлюднені на офіційному веб-сайті НКРЕКП.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем при прийнятті спірної постанови дотримано процедуру прийняття регуляторного акта.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач із зауваженнями та пропозиціями до проекту постанови до НКРЕКП не звертався. Вказане також не було спростовано й представником позивача під час розгляду цієї справи по суті.

Абзацом шістдесятим пункту 5 глави 1 розділу І Кодексу ГТС у редакції спірної постанови замінено шістьма новими абзацами такого змісту: несанкціонований відбір природного газу - відбір природного газу у таких випадках: за відсутності споживача в Реєстрі споживачів постачальника будь-якого постачальника протягом розрахункового періоду; за відсутності Оператора ГРМ у Реєстрі споживачів постачальника будь-якого постачальника протягом розрахункового періоду, крім випадку закупівлі природного газу відповідно до положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу; після закінчення строку, встановленого законодавством для припинення (обмеження) розподілу (транспортування) природного газу споживачам; шляхом самовільного під`єднання до газотранспортної системи та/або з навмисно пошкодженими приладами обліку природного газу або поза охопленням приладами обліку прямого споживача; шляхом самовільного відновлення споживання природного газу прямого споживача.

Також спірною постановою пункт 3 глави 1 розділу ІV Кодексу ГТС викладено в такій редакції: «Оператор газорозподільної системи зобов`язаний укласти договір постачання природного газу з постачальником для покриття об`ємів (обсягів) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу та у відносинах з оператором газотранспортної системи діє як споживач, крім випадку закупівлі природного газу відповідно до положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу. При наявності діючого постачальника оператор газорозподільної системи також має право закуповувати природний газ у власника природного газу (у тому числі ГДП, ВБГ, оптового продавця) для покриття об`ємів (обсягів) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу. У такому випадку оператор газорозподільної системи у відносинах з оператором газотранспортної системи діє як замовник послуг транспортування з урахуванням особливостей, визначених цим Кодексом. При використанні природного газу на власні потреби для власної господарської діяльності оператор газорозподільної системи є споживачем».

Постановою НКРЕКП від 31.01.2023 №182 у главі 6 розділу ХІІ пункт 4 доповнено новими абзацами п`ятим та шостим такого змісту: «Якщо обсяг природного газу, переданий до газорозподільної системи (з урахуванням обсягів подачі природного газу газовидобувним підприємством, приєднаним до мереж газорозподільної системи, та перетоку природного газу в суміжну газорозподільну систему), перевищує суму обсягів несанкціонованого відбору та відбору споживачів згідно з інформацією про відбори з газорозподільної системи, то вся різниця є відбором відповідного оператора газорозподільної системи для покриття об`ємів (обсягів) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі.

Алокація діючого постачальника оператора газорозподільної системи зменшується на обсяг газу, поданого оператором газорозподільної системи до газотранспортної системи у визначену газову добу, у тому числі придбаного у власника природного газу (у тому числі ГДП, ВБГ, оптового продавця), та який по закінченню цієї газової доби не було відібрано з газорозподільної системи».

Постановою НКРЕКП від 31.01.2023 №182 у главі 6 розділу ХІІ пункт 7 доповнено двома новими абзацами другим та третім такого змісту: «Обсяг відборів природного газу в мережах оператора газорозподільних систем споживачів за їх відсутності в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника або після закінчення строку, встановленого законодавством для припинення (обмеження) розподілу природного газу, а також відбору оператором газорозподільних систем за його відсутності в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника, крім випадку закупівлі природного газу відповідно до положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, є обсягом несанкціонованого відбору відповідного оператора газорозподільної системи.

У разі відбору природного газу прямим споживачем за відсутності у нього діючого постачальника (якщо прямий споживач не включений до Реєстру споживачів будь-якого постачальника) весь обсяг відбору газу є обсягом несанкціонованого відбору прямого споживача».

Пункт 2 глави 1 розділу ХІV доповнено новим абзацом другим такого змісту: «Оператор газотранспортної системи обліковує обсяг природного газу, поданого оператором газорозподільної системи до газотранспортної системи у визначену газову добу, у тому числі придбаного у власника природного газу (у тому числі ГДП, ВБГ, оптового продавця), та який по закінченню цієї газової доби не було відібрано з газорозподільної системи, для зменшення алокації відборів діючого постачальника оператора газорозподільної системи або відборів оператора газорозподільної системи на відповідний обсяг газу».

Постановою НКРЕКП від 31.01.2023 №182 доповнено новим розділом ХXI такого змісту:

«XXІ. Несанкціонований відбір природного газу

Плата за несанкціонований відбір природного газу з газотранспортної системи

1. У випадку несанкціонованого відбору природного газу з газотранспортної системи оператор газотранспортної системи стягує плату за несанкціонований відбір, що включає, у тому числі вартість потужності точки виходу до газорозподільної системи/прямого споживача.

2. Оператор газотранспортної системи складає та направляє відповідному оператору газорозподільної системи/прямому споживачу односторонній акт про несанкціонований відбір та рахунок на оплату у строк до 14 числа місяця, наступного за місяцем здійснення несанкціонованого відбору.

Односторонній акт про несанкціонований відбір підписується оператором газотранспортної системи, у якому зазначається, зокрема:

1) EIC-код оператора газорозподільної системи/прямого споживача, через точку виходу до якого відбувся несанкціонований відбір газу;

2) обсяг несанкціонованого відбору природного газу;

3) розрахунок плати за несанкціонований відбір;

4) дата складання акта.

3. Оператор газорозподільної системи/прямий споживач зобов`язані сплатити оператору газотранспортної системи плату за несанкціонований відбір у строк до 20 числа місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено несанкціонований відбір.

4. Розмір плати за несанкціонований відбір розраховується за формулою

деПНВ-плата за несанкціонований відбір;
n-кількість діб несанкціонованого відбору;
ОНВ-добовий обсяг несанкціонованого відбору, тис. куб.м;
МЦ-маржинальна ціна придбання природного газу для відповідної газової доби, грн за 1000 куб.м;
Сівих факт-фактично використана потужність для i-тої точки виходу, тис. куб.м/добу;
Тівих-відповідний тариф, встановлений Регулятором у відповідній точці виходу, грн за 1000 куб.м на добу

Абзацом третім пункту 4 глави 6 розділу III Кодексу ГРМ викладено в такій редакції: «Оператор ГРМ для покриття об`ємів (обсягів) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу зобов`язаний мати укладений договір на постачання природного газу з постачальником, крім випадку закупівлі природного газу відповідно до положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу. При цьому Оператор ГРМ не обмежений у праві здійснювати закупівлю природного газу у власника природного газу (у тому числі ГДП, ВБГ, оптового продавця) на загальних підставах та ринкових умовах.».

Пункти 3 та 4 глави 5 розділу VI Кодексу ГРМ замінено одним новим пунктом 3 такого змісту: «За відсутності у споживача діючого постачальника (якщо споживач не включений до Реєстру споживачів будь-якого постачальника) у відповідному розрахунковому періоді та після закінчення строку, встановленого законодавством для припинення (обмеження) розподілу (транспортування) природного газу споживачам, споживач не має права здійснювати відбір/споживання природного газу з газорозподільної системи.

Якщо споживач здійснює відбір/споживання природного газу у випадках, визначених абзацом першим цього пункту, такий споживач зобов`язаний оплатити вартість відбору природного газу, що розраховується за формулою

деПНВ-плата за несанкціонований відбір;
n-кількість діб несанкціонованого відбору;
ОНВ-добовий обсяг несанкціонованого відбору, тис. куб.м;
МЦ-маржинальна ціна придбання природного газу для відповідної газової доби, визначена відповідно до Кодексу ГТС, грн за 1000 куб.м;
Сівих факт-фактично використана потужність газотранспортної системи у точці виходу до газорозподільної системи, до якої приєднаний споживач, тис. куб.м/добу;
Тівих-тариф на транспортування природного газу у точці виходу до газорозподільної системи, до якої приєднаний споживач, грн за 1000 куб.м на добу.

У розділі XI у главі 5 підпункти 1 - 3 пункт 11 Кодексу ГРМ викладено в такій редакції: «розрахований відповідно до вимог цього розділу необлікований (донарахований) об`єм природного газу, що припадає на період до 01 числа місяця, у якому прийнято рішення комісії щодо задоволення акта про порушення (тобто до закритого балансового періоду), не потребує коригування (включення до) закритих періодів, а його вартість у повному обсязі має бути оплачена споживачем (несанкціонованим споживачем) Оператору ГРМ. При цьому вартість природного газу визначається Оператором ГРМ:

для побутових споживачів - за цінами закупівлі природного газу Оператором ГРМ для покриття нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат або у випадку нездійснення такої закупівлі - за ціною, визначеною для обсягів нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат відповідно до положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу протягом періоду необлікованого природного газу;

для споживачів, що не є побутовими - середньоарифметичне значення маржинальної ціни придбання, визначеної Оператором ГТС відповідно до положень глави 6 розділу XIV Кодексу ГТС, протягом періоду необлікованого природного газу;

2) розрахований відповідно до вимог цього розділу необлікований (донарахований) об`єм природного газу, що припадає на період після 01-го числа місяця, у якому прийнято рішення комісії щодо задоволення акта про порушення, не включається в баланс поточного календарного місяця за загальними правилами та має бути компенсована споживачем Оператору ГРМ за виключенням обсягів споживання, інформація про величину яких була передана Оператором ГРМ на інформаційну платформу Оператора ГТС відповідно до положень Кодексу ГТС з метою визначення попередньої щодобової алокації відборів. Виключенням є об`єм природного газу, нарахований несанкціонованому споживачу та споживачу, у якого відсутній постачальник, вартість якого має бути оплачена Оператору ГРМ:

для побутових споживачів - за цінами закупівлі природного газу Оператором ГРМ для покриття нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат або у випадку нездійснення такої закупівлі - за ціною, визначеною для обсягів нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат відповідно до положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу протягом періоду необлікованого природного газу;

для споживачів, що не є побутовими - середньоарифметичне значення маржинальної ціни придбання, визначеної Оператором ГТС відповідно до положень глави 6 розділу XIV Кодексу ГТС, протягом періоду необлікованого природного газу;

3) при розрахунку необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу відповідно до підпункту 1 цього пункту має бути віднятий об`єм природного газу, фактично нарахований споживачу (інформація про обсяги споживання, яка була передана Оператором ГРМ на інформаційну платформу оператора ГТС відповідно до положень Кодексу ГТС з метою визначення остаточної алокації щодобових відборів) протягом періоду порушення. Виключенням є несанкціонований відбір природного газу поза охопленням комерційного вузла обліку».

Позивач наполягає на тому, що виконання ним вимог Кодексів ГТС та ГРМ у редакції постанови №182 призведе до створення неналежних умов для ефективного та надійного функціонування газотранспортної системи, що завдасть йому збитків як оператору ГТС.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу визначає Закон України «Про ринок природного газу».

Відповідно пункту 2 частини другої статті 59 Закону №329-VIII несанкціонований відбір природного газу є правопорушеннями на ринку природного газу.

Передумовою для прийняття НКРЕКП постанови 182 є, зокрема проблемна ситуація на ринку природного газу, пов?язана з накопиченням боргів операторів ГРМ перед ТОВ «Оператор ГТС України» за утворені операторами ГРМ небаланси в газотранспортній системі.

Проблема накопичення боргів операторами ГРМ негативно впливає на фінансовий стан Оператора ГТС України, який відіграє стратегічно важливу роль у забезпеченні енергетичної безпеки країни, що ставить під загрозу безперебійне транспортування природного газу.

Слід зазначити, що відповідно до положень Закону, Директиви ЄС 2009/73/ЄС, а також Регламенту ЄС 312/2014, за рахунок тарифу на транспортування природного газу оператору ГТС заборонено закуповувати природний газ для балансування газотранспортної системи.

При цьому, у зв?язку з відсутністю обігових коштів оператор ГТС позбавлений можливості закуповувати природний газ для балансування газотранспортної системи, що є запорукою її стабільного функціонування.

На ринку природного газу діє Положення про покладення спеціальних обов?язків на суб?єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (постанова Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 №222) (далі ПСО), яке встановлює дієві механізми закупівлі операторами ГРМ обсягів природного газу у розмірі їх нормативних, понаднормованих втрат та виробничо-технологічних витрат за ціною, яка передбачена в тарифі на розподіл природного газу, за умови включення операторів ГРМ до балансуючої групи, де стороною, відповідальною за добовий небаланс групи, є ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України».

Проте за інформацією оператора ГТС, у зв`язку з неналежним виконанням деякими операторами ГРМ вимог ПСО, такі оператори ГРМ не були включені до балансуючої групи та, як наслідок продовжували відбирати природний газ з мереж оператора ГТС, який не покривався ресурсом жодного постачальника або оптового продавця в газотранспортній системі.

У зв?язку із зазначеним, положеннями постанови 182 зобов?язано операторів ГРМ укладати договори постачання природного газу з постачальником для покриття об?ємів (обсягів) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу, крім випадку закупівлі природного газу відповідно до положення про покладення спеціальних обов?язків на суб?єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу.

Так, абзацом 3 пункту 4 глави 6 розділу III Кодексу ГРМ, визначено, що «оператор ГРМ для покриття об?ємів (обсягів) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу зобов?язаний мати укладений договір на постачання природного газу з постачальником, крім випадку закупівлі природного газу відповідно до положення про покладення спеціальних обов?язків на суб?єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу. При цьому Оператор ГРМ не обмежений у праві здійснювати закупівлю природного газу у власника природного газу (у тому числі ГДП, ВБГ, оптового продавця) на загальних підставах та ринкових умовах».

Зазначені зміни передбачають, що весь обсяг відібраного природного газу операторами ГРМ з мереж оператора ГТС (крім обсягу закупленого оператором ГРМ природного газу в оптового продавця, зокрема в рамках ПСО) за підсумками остаточної алокації буде віднесений на відповідного постачальника природного газу, згідно з положеннями розділу XII Кодексу ГТС, який в подальшому буде зобов?язаний здійснити оплату/отримати плату за негативний/позитивний небаланс.

При цьому, виключно у разі якщо оператором ГРМ не буде виконано вимоги щодо укладення договору постачання природного газу з будь-яким постачальником (крім випадку закупівлі природного газу в рамках ПСО), то у цьому випадку відбір природного газу з газотранспортної системи буде вважатись несанкціонованим відбором, вартість якого має бути компенсована оператором ГРМ на користь оператора ГТС відповідно до розділу ХХІ Кодексу ГТС.

Так, пунктом 4 глави 6 розділу XII Кодексу ГТС визначено, що «якщо обсяг природного газу, переданий до газорозподільної системи (з урахуванням обсягів подачі природного газу газовидобувним підприємством, приєднаним до мереж газорозподільної системи, та перетоку природного газу в суміжну газорозподільну систему), перевищує суму обсягів несанкціонованого відбору та відбору споживачів згідно з інформацією про відбори з газорозподільної системи, то вся різниця є відбором відповідного оператора газорозподільної системи для покриття об?ємів (обсягів) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі.

Алокація діючого постачальника оператора газорозподільної системи зменшується на обсяг газу, поданого оператором газорозподільної системи до газотранспортної системи у визначену газову добу, у тому числі придбаного у власника природного газу (у тому числі ГДП, ВБГ, оптового продавця), та який по закінченню цієї газової доби не було відібрано з газорозподільної системи».

Враховуючи зазначене, положеннями постанови 182 не обмежено право операторів ГРМ закуповувати природний газ на ринку природного газу у оптових продавців, зокрема відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі».

Вищезазначені зміни впроваджені з метою унеможливлення утворення операторами ГРМ небалансів в газотранспортній системі, які більшою мірою не оплачуються.

Разом з тим, Законом України №329-VIII визначено, що споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Враховуючи зазначене, Законом України №329-VIII не обмежено право оператора ГРМ заключати договір постачання природного газу, відповідно у такому випадку оператор ГРМ у відносинах з оператором ГТС виступає як споживач, що передбачено пунктом 3 глави 1 розділу IV Кодексу ГТС.

Відповідно до положень пункту 1 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496, підставою для постачання природного газу споживачу є, зокрема:

наявність у споживача, об?єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та оператором ГРМ, та присвоєння споживачу оператором ГРМ персонального ЕІС-коду як суб?єкту ринку природного газу;

наявність у споживача, об?єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та оператором ГТС, та присвоєння споживачу оператором ГТС персонального ЕС-коду як суб?єкту ринку природного газу:

наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов.

Відтак, у разі якщо споживач (оператор ГРМ) підключений до газотранспортної системи, то у зазначеному випадку підставою для постачання природного газу такому споживачу є наявність договору постачання природного газу та договору транспортування природного газу, а отже відсутня необхідність в укладенні договору розподілу природного газу.

Отже, твердження позивача про те, що договір транспортування є непотрібним для оператора ГРМ є безпідставними, оскільки у випадку використання оператором ГРМ свого права на закупівлю природного газу у оптового продавця (що здійснює продаж в рамках ПСО або на товарній біржі), оператор ГРМ у відносинах з оператором ГТС діє як замовник послуг транспортування з урахуванням особливостей, визначених Кодексом ГТС (пункт 3 глави 1 розділу IV Кодексу ГТС).

Суд звертає увагу, що положення постанови №182 не регулюють питання цивільно-правової відповідальності та не обмежують норми чинного законодавства, які врегульовують питання визначення такої відповідальності.

Разом з тим, суд зазначає, що положеннями постанови №182 не обмежено відповідальність споживачів природного газу за несанкціонований відбір, а передбачено вдосконалення порядку визначення обсягу несанкціонованого відбору природного газу та обов?язку щодо оплати його вартості.

Положення постанови №182 направлені на підвищення відповідальності суб?єктів ринку природного газу за відбір природного газу з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема споживача перед оператором ГРМ та оператора ГРМ перед оператором ГТС.

Відповідно до глави 6 розділу III Кодексу ГРМ об?єм (обсяг) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу за підсумками місяця та календарного року визначається оператором ГРМ відповідно до глави 1 розділу XII цього Кодексу та розраховується як різниця між об?ємом (обсягом) надходження природного газу, до ГРМ у відповідний період і об?ємом (обсягом) природного газу, який розподілений між підключеними до/через ГРМ споживачами та переданий в суміжні ГРМ протягом зазначеного періоду.

Положеннями розділу XI Кодексу ГРМ передбачено, що комерційний облік природного газу в газорозподільній системі організовується та здійснюється з метою визначення повної та достовірної інформації про об?єми (обсяги) природного газу, які надійшли до ГРМ від суміжних суб?єктів ринку природного газу (ГДП, ВБГ, оператора ГТС), та об?єми (обсяги) природного газу, які розподілені (передані) 3 ГРМ підключеним до неї споживачам і суміжним операторам ГРМ, та подальшого використання інформації у взаємовідносинах між суб?єктами ринку природного газу, у тому числі для взаєморозрахунків між ними.

Отже, твердження позивача, що визначення обсягів втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ не охоплюється приладовим обліком, є також безпідставними.

Щодо застосування коефіцієнту 1,1 при розрахунку вартості несанкціонованого відбору в газотранспортній та газорозподільній системі, суд зазначає, що значення такого коефіцієнту визначено виходячи з величини коригування (10%), яка застосовується при розрахунку плати за небаланс, оскільки витрати оператора ГТС на врегулювання несанкціонованих відборів не відрізняються від витрат на врегулювання небалансів в газотранспортній системі.

В судовому засіданні треті особи також зауважили, що положеннями постанови НКРЕКП №182 не обмежено право операторів ГРМ закуповувати природний газ на ринку природного газу у оптових продавців відповідно до норм Закону України «Про ринок природного газу», що свідчить про те, що спірною постановою передбачено вдосконалення порядку визначення обсягу несанкціонованого відбору природного газу та обов?язку щодо оплати його вартості, а відтак підстави для визнання її нечинною відсутні.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що державою створені всі належні та дієві механізми, які дозволяють операторам ГРМ закуповувати природний газ для покриття їх ВТВ та, як наслідок, не здійснювати відбір природного газу з мереж оператора ГТС з порушенням вимог чинного законодавства.

При цьому, положення постанови №182 спрямовані на унеможливлення здійснення операторами ГРМ відборів природного газу з мереж оператора ГТС без покриття їх ресурсом жодного постачальника або оптового продавця в газотранспортній системі, що як наслідок сприятиме стабільній роботі ринку природного газу, у тому числі в умовах дії воєнного стану.

Щодо тверджень позивача, що відсутність перевірки проекту постанови на відповідність Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколом до неї, що і стало причиною прийняття рішення Регулятором, яким порушуються права людини передбачені ч.2 ст. 32 Конституції України не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, суд оцінює їх як суб`єктивні судження, оскільки частиною шостою статті 14 Закону про НКРЕКП передбачено, що рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України.

Відсутність державної реєстрації рішень Регулятора не є підставою для відмови суду у прийнятті заяви про їх оскарження. Тобто, законодавцем прямо передбачено відсутність необхідності державної реєстрації Міністерством юстиції України рішень НКРЕКП, що повністю нівелює посилання позивача на Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затверджене постановою КМУ від 28.12.1992 №731 та Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджене указом Президента України від 10.09.2014 №715/2014.

Відтак, твердження позивача стосовно незаконності постанови №182 та суперечності іншим нормативно-правовим актам є безпідставними, позаяк положення спірної постанови направлені на впровадження добового балансування на ринку природного газу, стимулювання постачальників самостійно врегульовувати власні небаланси, стимулювання розвитку оптового ринку газу, мета якого спрямована на збільшення привабливості українського газового ринку для західних енергетичних компаній та сприятиме швидкому інтегруванню до європейського газового ринку.

Що стосується порушеного права позивача.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За своїм змістовим навантаженням термін законний інтерес є тотожним охоронюваному законом інтересу, оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом". Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені Кодексом адміністративного судочинства України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Зі змісту норми частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України слідує, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово її); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є: (а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права; (б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до юридичного відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України; (в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю); (г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності); (д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує, що суд повинен з`ясувати обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес, а його права порушені з боку суб`єкта владних повноважень.

Водночас, позивачем не наведено, і, відповідно, з матеріалів справи не вбачається, що внаслідок прийняття оскаржуваної постанови відбулося порушення прав та інтересів позивача. При цьому, згідно з статтями 2 та 5 Кодексу адміністративного судочинства України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Суд наголошує, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки в порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, а тому суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє.

Висновки в цій частині узгоджуються з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 16 червня 2020 року по справі №2а-10083/10/1370, від 24 квітня 2018 року по справі №167/592/17, від 31 липня 2018 року по справі №348/9/17, від 23 жовтня 2018 року по справі №344/4560/17, від 14 лютого 2019 року по справі №362/7962/15а.

Як вже зазначалось вище, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки, на час розгляду справи таких не існує.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява №38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у п.22 постанови від 08 липня 2020 року у справі №348/812/17.

Враховуючи, що позивачем не зазначено які саме права порушує оскаржувана постанова, суд зазначає, що відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Крім того, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відтак, позовні вимоги позивача є необґрунтованими.

VII. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIII. Розподіл судових витрат

Доказів понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 07 березня 2024 р.