Справа № 140/13074/23
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/13074/23 пров. № А/857/17108/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про скасування вимоги про сплату боргу,

суддя (судді) в суді першої інстанції Лозовський О.А.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

07 червня 2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, в якому просила: скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10 квітня 2023 року № 20503-13 на суму 17779,37 грн; стягнути виконавчий збір згідно виконавчого провадження № 71684356 від 01 травня 2023 року на суму 887,06 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 21 травня 2003 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем, перебуває на спрощеній системі оподаткування та з 22 вересня 2016 року є пенсіонером за віком, тому звільнена від сплати єдиного соціального внеску за себе. Вказує, що 10 квітня 2023 року Головним управлінням ДПС у Волинській області протиправно винесено щодо неї вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 20503-13 у розмірі 17779,37 грн по сплаті єдиного внеску. Зазначає, що оскаржила цю вимогу у Державну податкову службу України, однак, рішенням від 09 травня 2023 року скаргу залишено без задоволення, а вимогу про сплату боргу (недоїмки) без змін. Також вказує, що Другим відділом Державної виконавчої служби у місті Луцьку винесено постанову від 01 травня 2023 року за № 71684356 про відкриття виконавчого провадження зі стягнення з неї на користь відповідача заборгованості зі сплати єдиного внеску на підставі оскаржуваної вимоги, яке було здійснено в повному обсязі з її пенсійного карткового рахунку, що є порушенням її прав.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-20503-13 від 10.04.2023, видану Головним управлінням ДПС у Волинській області на суму 17779,37 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є пенсіонером з 22 вересня 2016 року, отримує пенсію за віком та звільнена від сплати єдиного внеску в силу вимог частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI, договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладала, тому вона не має обов`язку щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 17779,37 грн за 2020 - 2023 роки. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-20503-13 від 10 квітня 2023 року у розмірі 17779,37 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача виконавчого збору згідно виконавчого провадження від 01 травня 2023 року № 71684356 на суму 887,06 грн суд першої інстанції зазначив, що така вимога підлягає розгляду в межах спору про визнання протиправними та скасування постанов даного виконавчого провадження, та відмовив у її задоволенні.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління ДПС у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що згідно з даними інтегрованої картки платника станом на 13 червня 2023 року заборгованість позивача по коду класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) становить 17779,37 грн, яка виникла на підставі зобов`язань по сплаті єдиного внеску за 2020-2023 роки, самостійно визначених платником податків у звітах про суми нарахованого доходу та суми нарахованого єдиного внеску. Вказує що ФОП ОСОБА_1 не подала податковому органу заяву та докази про наявність та застосування пільги зі сплати ЄСВ та не проводила коригувань в самостійно задекларованих податкових зобов`язаннях за будь-який період.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 21 травня 2003 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, з 22 вересня 2016 року отримує пенсію за віком.

10 квітня 2023 року Головним управлінням ДПС у Волинській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-20503-13 у розмірі 17779,37 грн.

Не погоджуючись з вказаною вимогою про сплату боргу, позивач оскаржила її до Державної податкової служби України, однак рішенням ДПС від 09 травня 2023 року № 11454/6/99-00-06-02-01-06 скаргу залишено без задоволення, а вимогу про сплату боргу (недоїмки) без змін.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-20503-13 від 10 квітня 2023 року, виданої Головним управлінням ДПС у Волинській області на суму 17779,37 грн.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV).

Статтею 1 Закону № 1058-ІV визначено, що пенсіонером є особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

За визначенням статті 1 Закону № 1058-ІV пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з вимогами частини першої статті 9 Закону № 1058-ІV за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що Законом України «Про пенсійне забезпечення» також визначені види пенсій, серед яких є і державна пенсія за віком.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За приписами частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Проаналізувавши вказані норми права, колегія суддів зазначає, що звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування, від сплати єдиного внеску можливе за наявності сукупності двох умов: по-перше, така особа повинна мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Таким чином, фізичні особи-підприємці, які отримують зазначену пенсію і які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI, проте, не позбавлені права сплачувати цей внесок на добровільній основі.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що виключення з вказаної категорії осіб становлять лише ті фізичні особи-підприємці, які добровільно беруть участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Порядок укладення договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлено у частині третій статті 10 Закону № 2464-VI, а саме особи, зазначені у частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Орган доходів і зборів, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості.

З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, підставою для нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на добровільних засадах є укладення договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Із матеріалів справи слідує, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії № НОМЕР_1 , виданим 22 вересня 2016 рому, а тому обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що вона звільнена від сплати єдиного внеску у відповідності до частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та не має обов`язку щодо його сплати.

Відповідачем під час розгляду справи не надано суду доказів звернення позивача із заявою про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та відповідно укладення з ним договору про таку добровільну участь.

Відтак, враховуючи те, що позивач є пенсіонером з 22 вересня 2016 року, отримує пенсію за віком та звільнена від сплати єдиного внеску в силу вимог частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI, договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладала, вона не має обов`язку щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 17779,37 грн за 2020 - 2023 роки.

Вищезазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 20 березня 2018 року у справі № 805/2195/17-а.

Стосовно доводів скаржника про те, що сума боргу виникла на підставі зобов`язань по сплаті єдиного внеску за 2020-2023 роки, самостійно визначених позивачем у звітах про суми нарахованого доходу та суми нарахованого єдиного внеску, колегія суддів зазначає, що подання особою «Звіту про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску» не свідчить про добровільну участь особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Подання позивачем звіту фізичної особи-підприємця не є самостійним визначенням грошових зобов`язань в розумінні пункту 57.1 статті 57 ПК України, відповідно, ці суми неможливо ототожнити з узгодженими грошовими зобов`язаннями, а тому несплата сум, зазначених у них, не свідчить про виникнення податкового боргу. Отже, з фактом подання звіту з ЄСВ не виникає обов`язок здійснювати його сплату, відповідно, несплата цих сум не призводить до виникнення недоїмки. Такий висновок узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 806/1503/16 та від 11 лютого 2020 року у справі №240/4809/19.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про навність підстав для визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-20503-13 від 10 квітня 2023 року у розмірі 17779,37 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача виконавчого збору згідно виконавчого провадження від 01 травня 2023 року № 71684356 на суму 887,06 грн суд першої інстанції правильно зазначив, що така вимога підлягає розгляду в межах спору про визнання протиправними та скасування постанов цього виконавчого провадження, відтак, у її задоволенні слід відмовити.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року у справі № 140/13074/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 05 березня 2024 року.