Справа № 260/8573/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 260/8573/23 пров. № А/857/938/24 А/857/939/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

представника позивача Манукян М.А.,

представника відповідачів Іваськевич Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року та додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у справі № 260/8573/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду (суддя в першій інстанції Гаврилко С.Є., рішення суду першої інстанції ухвалене в м. Ужгороді о 14:00 год., повне судове рішення складено 06.12.2023; додаткове рішення ухвалене об 11.15, повний текст додаткового рішення складено 26.12.2023), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Закарпатської обласної прокуратури (далі відповідач 1), Офісу Генерального прокурора (далі відповідач 2), яким, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить:

1. Стягнути на його користь з відповідачів заробіток за час затримки виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 у справі № 260/136/20 в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області за період з 14.12.2021 по 04.09.2023 в розмірі 933915,08 грн;

2. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача 2 на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 14 грудня 2021 року по 04 вересня 2023 у розмірі 933915,08 грн (дев`ятсот тридцять три тисячі дев`ятсот п`ятнадцять гривень 08 копійки).

У задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідача 1 відмовлено.

Додатковим рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року стягнуто з відповідача 2 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8500 грн.

Не погодившись із вказаними рішеннями, його оскаржив відповідач 2, який покликаючись на те, що рішення є незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року та додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що працівник не може бути допущений до роботи без видання уповноваженою особою відповідного наказу, необхідною умовою (підставою) для видання якого є його письмова заява. Така заява не тільки підтверджує волевиявлення на продовження роботи, але й свідчить про зобов`язання працівника виконувати роботу, визначену трудовою угодою. Позивачу неодноразово направлялися листи щодо виконання вказаного судового рішення та поновлення його на посаді, однак такі були повернуті за закінченням терміну зберігання. Крім того, ОСОБА_1 до звільнення перебував у трудових відносинах та отримував заробітну плату у прокуратурі Закарпатської області (Закарпатській обласній прокуратурі), яка є розпорядником коштів нижчого рівня та самостійно приймає рішення щодо фінансових зобов`язань у межах виділених їм бюджетних повноважень. Тому суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, мав стягувати середній заробіток з Закарпатської обласної прокуратури, яка є належним відповідачем у справі.

Щодо витрат на правничу допомогу, апелянт зазначає, що у жодному із вказаних документів відсутнє будь-яке покликання на номер справи № 260/8573/23, в якій надавалась правова допомога ОСОБА_1 адвокатом Вайдою В.В. Крім того, враховуючи фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, виплата витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8500 грн. є не співмірними зі складністю справи, витраченого часу, обсягу наданих послуг та виконаних робіт.

Відповідач 1 не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просив у задоволенні такої відмовити, оскаржувані рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 260/136/20 визнано протиправним та скасовано рішення Ради прокурорів України від 11 грудня 2019 року № 174. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 13.12.2019 року № 524к про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Закарпатської області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків. Визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Закарпатської області від 27 січня 2020 року № 40к щодо звільнення позивача з посади прокурора прокуратури Закарпатської області з 27 січня 2020 року. Поновлено ОСОБА_1 на адміністративній посаді першого заступника прокурора Закарпатської області з 14 грудня 2019 року та в органах прокуратури. Стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 1013486,32 грн. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі стягнення за один місяць у розмірі 41099,83 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року у справі № 260/136/20 апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 260/136/20 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 липня 2023 року касаційні скарги Закарпатської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Змінено резолютивну частину рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року у справі № 260/136/20 і викладено абзаци п`ятий та шостий в такій редакції: « 5. Поновити ОСОБА_1 на адміністративній посаді першого заступника прокурора Закарпатської області з 14 грудня 2019 року та в органах прокуратури з 28 січня 2020 року. 6. Стягнути з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 986 264 (дев`ятсот вісімдесят шість тисяч двісті шістдесят чотири) грн 58 коп.». В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року у справі №260/136/20 залишено без змін.

Наказом керівника Закарпатської обласної прокуратури № 595к від 05 вересня 2023 року «Про скасування наказу» було скасовано наказ прокурора Закарпатської області від 27 січня 2020 року № 40к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Закарпатської області та з органів прокуратури Закарпатської області».

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 260/136/20, наказом Генерального прокурора від 05 вересня 2023 року № 258к «Про поновлення на посаді» ОСОБА_1 було поновлено на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області, з 14 грудня 2021 року та в органах прокуратури з 28 січня 2020 року.

Вважаючи, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 260/136/20 в частині поновлення позивача на посаді посади прокурора прокуратури Закарпатської області та органів прокуратури Закарпатської області виконано невчасно, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в період з 14 грудня 2021 року по 04 вересня 2023 року саме Офіс Генерального прокурора не виконав покладений на нього законодавством обов`язок щодо негайного і добровільного виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 260/136/20 про поновлення позивача на роботі.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 129-1 Конституцій України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до частини восьмої статті 235 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У аспекті доводів апеляційної скарги необхідно зазначити, що Верховний Суд вже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.

Так, зокрема, у постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі № 807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі № 821/1678/16, від 31.07.2019 у справі № 813/593/17, від 25.09.2019 у справі № 813/4668/16, від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі № 2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі № 815/1676/18, від 05.03.2020 у справі № 280/360/19, від 26.11.2020 у справі № 500/2501/19, від 19.04.2021 у справі № 826/11861/17, від 24.06.2021 у справі № 640/15058/19, від 20.07.2021 у справі № 826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норми права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи, тож колегія суддів не бачить підстав для відступу від цих висновків.

Доводи апелянта про необхідність вчинення позивачем активних дій для поновлення на роботі і відсутність вини відповідача у невчасному поновленні на роботі позивача у зв`язку з вищевикладеним до уваги не приймаються.

Апеляційний суд також звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.11.2022 у справі № 460/600/22, який урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущене до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Застосовуючи наведені підходи Верховного Суду до обставин цієї справи, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта, що право на стягнення заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає лише за наявності вини роботодавця у невиданні відповідного наказу про поновлення працівника на роботі.

Доводи скаржника, що сам позивач не вживав заходів для своєчасного виконання судового рішення про поновлення його на посаді не заперечують того, що відповідач 2, зволікаючи і очікуючи ініціативи з боку працівника, допустив таким чином затримку у його виконанні, адже протягом 446 робочих днів наказ про поновлення на посаді позивача не видавався.

Також колегія суддів апеляційного суду зазначає про безпідставність доводів скаржника щодо неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, оскільки ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо укладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду. У даному випадку волевиявлення працівника на поновлення на роботі визначене через подання відповідного позову.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 260/136/20 в частині поновлення позивача виконано лише 05 вересня 2023 року, відтак мала місце затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі, що надає позивачу право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України.

Згідно із положеннями статті 39 частини 1 пункту 8 Закону України «Про прокуратуру» посада першого заступника прокурора Закарпатської області належить до адміністративних посад як посад «заступника керівника обласної прокуратури».

Відповідно до статті 9 частини 1 пункту 3 Закону України «Про прокуратуру» призначення прокурорів на адміністративні посади та звільнення їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановленому цим Законом, віднесено до повноважень Генерального прокурора.

З огляду на вказане, належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є Офіс Генерального прокурора.

Щодо покликань апелянта на те, що стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду повинно здійснюватись з Закарпатської обласної прокуратури, апеляційний суд зазначає, що у даному випадку слід розмежовувати середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час виконання рішення.

Оскільки саме відповідачем 2 негайно не поновлено позивача на посаді відповідно до рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 260/136/20, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду слід здійснювати з Офісу Генерального прокурора.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що рішення про поновлення позивача на посаді ухвалене судом 13 грудня 2021 року, а наказ про поновлення його на роботі виданий роботодавцем 05.09.2023 року, відтак період затримки виконання судового рішення становить 446 робочих днів.

Здійснений судом першої інстанції розрахунок суми, яка підлягає стягненню на користь позивача, як і період затримки виконання, не є спірним.

Щодо витрат на оплату професійної правничої (правової) допомоги в суді першої інстанції у розмірі 8500 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Стаття 134 КАС України передбачає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частина 7 статті 139 КАС України передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, про здійснення відшкодування витрат на правничу допомогу позивачем було заявлено у позовній заяві, а докази їх понесення в суді першої інстанції подано 04.12.2023.

Відповідно до статей 1, 30 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Вайда В.В. 02 жовтня 2023 року укладений договір про надання правової допомоги .

02 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Вайда В.В. укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги про зобов`язання позивача сплатити 20000 грн за надання послуг правової допомоги.

29 листопада 2023 ро між ОСОБА_1 та адвокатом Вайда В.В. складений та підписаний акт прийняття-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги.

Як вбачається із звіту про виконану роботу до договору про надання правової допомоги від 02 жовтня 2023 року, адвокатом здійснено: зустріч з клієнтом, надання первинної юридичної консультації (1 год.); вивчення матеріалів справи та судової практики (3 год.); підготовка позовної заяви з додатками (4 год.); підготовка заперечень на відзив Офісу Генерального прокурора (2 год.); підготовка заперечень на відзив Закарпатської обласної прокуратури (1 год. 30 хв.); підготовка заяви про зміну предмета позову (40 хв.); підготовка клопотання про подання заяви про відшкодування витрат на правову допомогу (30 хв.); участь у трьох судових засіданнях (1 год. 30 хв.).

На підтвердження сплати позивачем вказаних послуг представником позивача надано копію прибуткового касового ордеру від 29 листопада 2023 року № 3 в розмірі 26000 грн.

Судом першої інстанції на користь позивача присуджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8500 грн.

При визначенні суми відшкодування колегія суддів, з урахуванням вимог заперечення на клопотання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Апеляційний суд враховує, що представником позивача був виконаний значний обсяг роботи у справі, який полягав у підготовці адміністративного позову, опрацюванні та долученні доказів у великому обсязі, які в вплинули на вирішення справи на користь відповідача.

Разом з тим, виходячи з обставин справи і предмету спору, колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір витрат, присуджений судом першої інстанції, не завищено та він не суперечить принципу розумності.

Щодо покликань апелянта на те, що у жодному із вказаних документів відсутнє будь-яке посилання на номер справи № 260/8573/23, в якій надавалась правова допомога ОСОБА_1 адвокатом Вайдою В.В., колегія суддів зазначає, що договір про надання правової допомоги, додаток до нього, акт про приймання-передачі наданих послуг адвоката позивачу відповідають часовим рамкам даної справи у суді першої інстанції, а звіт про виконану роботу підтверджує та відображає роботу адвоката Вайди В.В. по цій справі.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Тому за наведених вище підстав, апеляційний суд не вбачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права повинно, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року та додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у справі № 260/8573/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 7 березня 2024 року у зв`язку з відсутністю 23.02.2024 судді Затолочного В.С., перебуванням у відпустці у період з 26.02.2024 по 03.03.2024 судді Гудима Л.Я., перебуванням у відпустці у період з 27.02.2024 по 01.03.2024 судді Качмара В.Я., перебуванням у відпустці у період з 28.02.2024 по 06.03.2024 судді Затолочного В.С.