Справа № 320/15110/23
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 року м.Київ № 320/15110/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Заступника Генерального прокурора до Міністерства освіти і науки України ,третя особа: Фонд державного майна України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся Заступник Генерального прокурора з позовом до Міністерства освіти і науки України, у якому просив суд визнати протиправною бездіяльність Міністерства освіти і науки України у частині невиконання вимог п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна", а саме неоприлюднення на власному офіційному вебсайті договорів, на підставі яких треті особи мають право користуватися державним майном, органом управління якого воно є, включаючи договори безоплатного користування, договором про спільну діяльність та договори позички, у місячний строк з дати набрання чинності цією постановою та зобов`язати Міністерство освіти і науки України виконати вимоги п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна" та оприлюднити на власному офіційному вебсайті договори, передбачені пп.3 цієї постанови, а також інші цивільно-правові договори, на підставі яких треті особи мають право користуватися державним майном, органом управління якого є Міністерство освіти і науки України, включаючи договори безоплатного користування, договором про спільну діяльність та договори позички.

В обґрунтування позовних вимог Заступник Генерального прокурора вказує, що Міністерством освіти і науки України, всупереч п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна", не оприлюднило на власному офіційному вебсайті договори, на підставі яких треті особи мають право користуватися державним майном, органом управління якого воно є, включаючи договори безоплатного користування, договором про спільну діяльність та договори позички в строк до 17.07.2020. Таким чином, МОН ухиляється від належного управління об`єктами державної власності, та порушує гарантоване ст. 34 Конституції України право громадян на доступ до інформації, яка є для них суспільно важливою. Вказує, що на протязі 2020-2022 років органами прокуратури виявлено понад 100 фактів систематичного використання майна закладів освіти, які перебувають у сфері управління МОН, всупереч його цільовому призначенню, що є наслідком, у тому числі, порушення вимог законодавства про інформацію.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, надіслав письмовий відзив, у якому звернув увагу на те, що Заступник Генерального прокурора пропустив строк звернення до суду, встановлений ст. 122 КАСУ, відсутність підстав для представництва в суді. Стверджував, що один орган державної влади не може звертатися до суду з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. Пояснив, що МОН не є розпорядником інформації щодо фактично укладених договорів між балансоутримувачами, регіональними відділеннями ФДМУ та орендарями. З метою виконання п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна" розмістило відповідні договори та листом від 09.09.2022 звернулося до керівників закладів вищої освіти, підприємств, установ, організацій, що перебувають у сфері управління Міністерства та Департаментів (управлінь) освіти і науки обласних КМВА забезпечити виконання в повному обсязі вимог, передбачених зазначеним пунктом постанови та до 01.10.2022 оприлюднити на власних офіційних веб-сайтах відповідні договори і надати до МОН звіт про виконання вказаних заходів. Просив у задоволенні позову відмовити.

Заступник Генерального прокурора подав до суду відповідь на відзив, у якій надав пояснення з приводу наявності підстав для звернення до суду та звернення до суду в строк, передбачений ст. 122 КАСУ. Звернув увагу, що своїм листом просив МОН надати підтверджуючі документи щодо виконання ним п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна", однак, станом на кінець 2023 року відповідачем належних заходів вжито не було.

Ухвалою суду від 04.05.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 06.07.2023, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ФДМУ.

Протокольною ухвалою суду від 11.07.2023 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті на 01.08.2023.

Протокольною ухвалою суду від 01.08.2023 судом постановлено на підставі ст. 205 КАС України подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Як зазначено у позовній заяві, за інформацією з Реєстру, серед закладів освіти, які перебувають у сфері управління МОН, щонайменше 330 фахових коледжів, 140 закладів професійно-технічної освіти, 340 закладів вищої освіти, тобто загалом понад 800 навчальних закладів, які перебувають у сфері управління МОН (повний перелік таких закладів наведено у відкритому Реєстрі суб`єктів освітньої діяльності, який розміщено на офіційному сайті МОН).

Вивченням офіційного вебсайту МОН Офісом Генерального прокурора з`ясовано, що ним частково оприлюднено деякі договори, на підставі яких треті особи мають право користуватись майном закладів освіти, що перебувають у сфері його управління, - п`ять договорів, та розміщено неповний перелік відомостей про договори про передання права на експлуатацію, передбачені преамбулою Закону України «Про оренду державного та комунального майна», договори, передбачені ч. З ст. 2 цього Закону, інші цивільно-правові договори, на підставі яких треті особи мають право користування (доступу) державним або комунальним майном, включаючи договори безоплатного користування, договори про спільну діяльність та договори позички, укладені до введення в дію цього Закону (далі - перелік).

Незважаючи на вказівку в назві переліку на повний спектр договорів, на підставі яких треті особи мають право користуватись майном державних навчальних закладів, там зазначені лише договори оренди.

Так, перелік містить інформацію про 798 договорів оренди, хоча, за інформацією ФДМУ, розміщеною на його офіційному сайті їх укладено понад 3900.

З огляду на це, 31.08.2022 Офісом Генерального прокурора до МОН та ФДМУ направлено листи № 24/2/1 -620 вих.22 та № 24/2/1-619 вих.22 з інформацією про виявлені порушення та запитом про надання відомостей підтверджувальних документів щодо виконання МОН вимог п. 6 постанови КМУ №483.

У листі МОН від 12.09.2022 № 1/10559-22 зазначено, що МОН не є розпорядником інформації про фактично укладені договори між балансоутримувачами, регіональними відділеннями ФДМУ та орендарями, а з метою виконання вимог п. 6 постанови КМУ № 483 до керівників закладів вищої освіти, підприємств, установ, організацій направлено доручення про оприлюднення на власних офіційних вебсайтах договорів, на підставі яких треті особи мають право користуватися державним майном.

20.09.2022 Офіс Генерального прокурора звернувся з листом № 24/2/1-38559- (59496вих-22) до Кабінету Міністрів України та повторним листом № 24/2 38559-22 (59495вих-22) до МОН з вимогами вжити у межах визначених законодавством повноважень заходів, спрямованих на припинення протиправної бездіяльності МОН.

13.04.2023, Офісом Генерального прокурора направлено листа №24/2/1-38559-22 (29384вих-23) до МОН, у якому повідомлено про звернення до суду з відповідним позовом, у відповіді на який МОН листом від 04.05.2023 № 1/6271-23 зауважило, що ним вжито ряд заходів на виконання п. 6 постанови КМУ № 483.

Оскільки відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо неоприлюднення на власному офіційному вебсайті договорів, на підставі яких треті особи мають право користуватися державним майном, органом управління якого воно є, включаючи договори безоплатного користування, договором про спільну діяльність та договори позички, Заступник Генерального прокурора звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо опублікування такої інформації.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, є Закон України «Про прокуратуру», відповідно до ч. 3 ст. 23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 року №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, органів місцевого самоврядування, тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, суд вважає, що інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Наведена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17.

Обґрунтовуючи звернення до суду з позовом Заступник Генерального прокурора зазначив, що МОН, допускаючи бездіяльність у частині оприлюднення договорів, на підставі яких треті особи мають право користуватися майном державних закладів освіти, порушує права громадян України на освіту та доступ до інформації, гарантовані ст. ст. 34, 53 Конституції України, що беззаперечно свідчить про порушення інтересів держави.

Суд зазначає, що законодавством України не визначено органу, який би міг у межах наданих повноважень виявити та оскаржити в судовому порядку бездіяльність МОН, вжити інших заходів для її припинення.

З огляду на викладене, у разі якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє (бездіє) або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, саме прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. У цьому випадку орган, який прийняв рішення, вчинив дію або допустив бездіяльність, які порушують інтереси держави, набуває статусу відповідача, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.07.2022 у справі №910/5201/19, а прокурор самостійно виступає в якості позивача, відповідно до ч.5 ст. 53 КАС України.

А відтак, доводи відповідача щодо відсутності підстав для звернення до суду Заступника Генерального прокурора та те, що один орган державної влади не може звертатися до суду з позовом до іншого органу, адже це означатиме позов держави до неї самої, є необґрунтованими та помилковими, спростовуються наведеними нормами чинного законодавства.

Також, є необґрунтованими доводи відповідача щодо пропуску Заступником Генерального прокурора строку звернення до суду, визначеного ст. 122 КАС України, оскільки як убачається з матеріалів справи, відповідачем допущена триваюча бездіяльність, яка і стала підставою для звернення до суду з даним позовом.

Так, в матеріалах справи міститься листування щодо усунення порушень, останнє датоване березнем 2023 року.

А відтак, на думку суду, наведене спростовує доводи відповідача на пропущення Заступником Генерального прокурора шестимісячного строку звернення до суду.

Оцінюючи доводи Заступника Генерального прокурора щодо допущеної бездіяльності відповідача та підстави звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Верховною Радою України 03.10.2019 прийнято Закон України оренду державного і комунального майна» в новій редакції, який набрав чинності 27.12.2019.

Вказаний Закон регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з переданням в оренду майна, що перебуває в державній комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також переданням права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим.

На виконання ст. 5 цього Закону 03.06.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 483 «Деякі питання оренди державного та комунального майна» (далі - постанова КМУ № 483), якою затверджено Порядок передачі в оренду державного та комунального майна.

Постанова КМУ № 483 набрала чинності 17.06.2020.

Згідно з п. 6 постанови КМУ № 483 уповноваженим органам управління державного і комунального майна встановлено обов`язок у місячний строк з дати набрання чинності цією постановою оприлюднити на власних офіційних вебсайтах такі договори:

- про передання права на експлуатацію;

- зберігання, якщо місцем зберігання майна третьої особи є індивідуально визначене нерухоме майно державної або комунальної власності;

- безоплатного користування;

- про спільну діяльність;

- позички;

- інші цивільно-правові договори, на підставі яких треті особи мають право користуватися державним або комунальним майном.

Іншими цивільно-правовими договорами, на підставі яких треті особи мають право користуватися державним майном, відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, інших законодавчих актів можуть бути, у тому числі, але не виключно, договори оренди майна, державно-приватного партнерства, співпраці, сервітуту, інвестиційні договори тощо.

Таким чином, уповноважені державні органи як органи управління цим майном повинні були оприлюднити такі договори не пізніше ніж 17.07.2020.

Водночас п. 6 постанови КМУ №483 зобов`язано ці органи у той самий строк (до 17.07.20201 подати до Фонду державного майна України інформацію щодо таких договорів в обсязі згідно з додатком 2 до цієї постанови станом на 31.01.2020.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630, МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або проводять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Підпунктом 59 п. 4 Положення № 630 передбачено, що МОН реалізує права та обов`язки уповноваженого органу стосовно заснованих державою закладів вищої освіти.

Згідно з пп. 89 п. 4 Положення № 630 МОН здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

З метою організації своєї діяльності МОН контролює діяльність підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління, організовує планово-фінансову роботу в апараті МОН, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів.

В Україні створена та функціонує розгалужена мережа державних навчальних закладів, відомості про які розміщені у відкритому доступі в Реєстрі суб`єктів освітньої діяльності - Єдина державна електронна база з питань освіти, посилання на який є на офіційному сайті МОН) (далі - Реєстр).

За інформацією з Реєстру, серед закладів освіти, які перебувають у сфері управління МОН, щонайменше 330 фахових коледжів, 140 закладів професійно- технічної освіти, 340 закладів вищої освіти, тобто загалом понад 800 навчальних закладів, які перебувають у сфері управління МОН (повний перелік таких закладів наведено у відкритому Реєстрі суб`єктів освітньої діяльності, який розміщено на офіційному сайті МОН).

Зазначені освітні установи наділені державою майном, у тому числі будівлями, спорудами, цілісними майновими комплексами, окремим індивідуально визначеним майном, земельними ділянками, майновими правами тощо для забезпечення отримання громадянами освіти належної якості, що гарантовано ст. 53 Конституції України.

Правовий режим такого майна, особливості та підстави його використання третіми особами закріплені в Законах України «Про освіту», «Про вищу освіту», «Про професійну (професійно-технічну) освіту», «Про оренду державного і комунального майна», «Про управління об`єктами державної власності», постанові КМУ № 483, інших нормативно-правових актах.

Таким чином, МОН є органом управління майном, яке належить державним навчальним закладам, що перебувають у сфері його управління, який зобов`язаний дотримуватись встановленого законодавством правового режиму використання цього майна.

Як зазначає у позовній заяві Заступник Генерального прокурора, за результатами ознайомлення з офіційним вебсайтом МОН та інформацією, наданою ФДМУ, встановлено, що МОН допускається протиправна бездіяльність у частині оприлюднення вказаних вище договорів та інформації про них, а також повного та своєчасного подання відповідної інформації до ФДМУ.

Даний факт відповідачем не заперечується в частині не оприлюднення, натомість МОН зазначає, що не є розпорядником інформації щодо фактично укладених договорів між балансоутримувачами, регіональними відділеннями ФДМУ та орендарями.

Проте, суд не погоджується з такими доводами та зазначає, що відповідно до ст. 62 Закону України «Про освіту» до органів управління у сфері освіти належать, зокрема, Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади у сфері освіти, державні органи, яким підпорядковані заклади освіти.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, міністерства.

Пунктами 11, 20, 30, 31, 32 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» встановлено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань:

- ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають у їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів.

- погоджують підприємствам, установам, організаціям, що належать до

сфери їх управління, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, повноваження з управління корпоративними правами держави яких він здійснює, договори про спільну діяльність, договори комісії, доручення та управління майном, зміни до них та контролюють виконання умов цих договорів;

- надають орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі;

- контролюють виконання орендарями інвестиційних і технічних програм розвитку орендованих об`єктів державної власності, якщо такі передбачені договором оренди;

- організовують контроль за використанням орендованого державного майна.

Отже, МОН згідно з покладеними на нього повноваженнями зобов`язане володіти (мати у розпорядженні) повною інформацією щодо об`єктів державної власності, які перебувають у його управлінні, та здійснювати контроль за ефективністю їх використання. Тобто інформація про те, ким та в яких цілях використовується державне майно, має бути у володінні та розпорядженні МОН, незалежно від того, чи є МОН однією зі сторін укладеного правочину.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», п. 6 постанови КМУ № 483 уповноважений орган управління державним майном зобов`язаний у місячний строк з дати набрання чинності цією постановою (17.06.2020) оприлюднити на власних офіційних вебсайтах такі договори: про передання права на експлуатацію; зберігання, якщо місцем зберігання майна третьої особи є індивідуально визначене нерухоме майно державної або комунальної власності; безоплатного користування; про спільну діяльність; позички; інші цивільно-правові договори, на підставі яких треті особи мають право користуватися державним або комунальним майном.

Цією нормою для МОН встановлено обов`язок оприлюднити конкретно визначений об`єм інформації та документів, а також передбачено строк вчинення таких дій - 17.07.2020, однак, як встановлено у ході розгляду справи, МОН ухиляється від належного управління об`єктами державної власності.

Водночас МОН не виконано вимоги п. 6 постанови КМУ № 483 у частині подання до 17.07.2020 інформації до ФДМУ щодо договорів в обсязі згідно з додатком 2 до цієї постанови станом на 31.01.2020.

Як убачається з матеріалів справи, неповну інформацію надано лише 02.03.2021, після нагадування ФДМУ (листом від 21.02.2021).

При цьому, перелік указаних договорів, на підставі яких треті особи використовують майно державних навчальних закладів, неповний та не містить, зокрема, договорів, чинних станом на 31.01.2020, як передбачено нормами постанови КМУ № 483.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України").

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Тому, враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи учасників справи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У ході судового розгляду адміністративної справи відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування. Натомість позовні вимоги відповідають обставинам справи, ґрунтуються на вимогах закону та підтверджені належними й допустимими доказами, а тому підлягають до задоволення повністю.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого судового збору, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Проте, відповідно до ч. 2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Суд звертає увагу, що Заступник Генерального прокурора, який звернувся до суду з даним адміністративним позовом в інтересах держави, виступає як суб`єкт владних повноважень, а відтак судові витрати по сплаті судового збору у відповідності до ч. 2 ст. 139 КАС України стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства освіти і науки України у частині невиконання вимог п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна", а саме неоприлюднення на власному офіційному вебсайті договорів, на підставі яких треті особи мають право користуватися державним майном, органом управління якого воно є, включаючи договори безоплатного користування, договором про спільну діяльність та договори позички, у місячний строк з дати набрання чинності цією постановою.

Зобов`язати Міністерство освіти і науки України виконати вимоги п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна" та оприлюднити на власному офіційному вебсайті договори, передбачені пп п.3 цієї постанови, а також інші цивільно-правові договори, на підставі яких треті особи мають право користуватися державним майном, органом управління якого є Міністерство освіти і науки України, включаючи договори безоплатного користування, договором про спільну діяльність та договори позички.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.