Справа № 160/22143/23
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
30.08.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації», в якій позивач з урахуванням позову на виконання вимог ухвали суду від 04.09.2023 року просить суд:
- визнати бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо затримки в розрахунку під час звільнення та не нарахування усіх належних сум, а саме компенсації за належні до видачі предметів речового майна ОСОБА_2 - протиправною;
- зобов`язати Державну установу «Центр пробації» нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за весь період затримки розрахунку усіх належних сум при звільненні, а саме компенсації за належні до видачі предмети речового майна, з дати звільнення - 28.11.2022 року по 18.08.2023 року на користь ОСОБА_1 , з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
18.10.2023 року та 12.02.2024 року від Державної установи «Центр пробації» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В мотивування своєї правої позиції відповідач зазначив наступне. Згідно з наказом Державної установи «Центр пробації» від 22.11.2022 року № 629/к підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-006552), начальника Індустріального районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області, звільнено зі служби відповідно до пункту 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) 28.11.2022 року. Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу визначено Порядком забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» (далі Порядок). Згідно з пунктом 27 Порядку під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна. Відповідно до пункту 23 Порядку грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Згідно з пунктом 60 Порядку для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Позивач звернувся із рапортом до Центру пробації про нарахування та виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна. Після отримання рапорту позивача, Центром пробації підготовлено довідку від 21.11.2022 № 536 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна на суму 18 070,81 грн, відповідно до пункту 60 Порядку, яку надіслано до філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області листом від 28.11.2022 року № 4248/9/Мл-22 для ознайомлення позивачем. Абзацом другим пункту 22 Порядку визначено грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі. Центр пробації є бюджетною неприбутковою державною установою, що фінансується з державного бюджету. Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетні установи органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими. Відповідно до абзацу першого частини першої статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років; довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; довгострокових зобов`язань у рамках державно-приватного партнерства, узятих на облік органами Казначейства України; середньострокових зобов`язань за договорами щодо забезпечення судноплавного стану внутрішніх водних шляхів та судноплавних шлюзів; середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я; середньострокових зобов`язань за договорами на будівництво, реконструкцію, ремонт і утримання автомобільних доріг; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації. Згідно з частиною 4 статті 48 Бюджетного кодексу України зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2023 року зазначена вище справа розподілена та 31.08.2023 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.09.2023 року вказану позовну заяву було залишено без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України.
У встановлений ухвалою суду від 04.09.2023 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2023 року позовну ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії було залишено без руху. Позивачу надано було строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначення причин його пропуску із наданням підтверджуючих обставини доказів) та відсутності підстав для залишення позовної заяви без розгляду; оригіналу документа про сплату судового збору в розмірі 1073,60 грн.
На виконання вимог ухвали суду від 19.10.2023 року від представника позивача адвоката Кожевнікова Олександра Миколайовича 28.12.2023 року надійшла заява про усунення недоліків, до якої було долучено клопотання про поновлення строку звернення до суду та квитанцію про сплату судового збору у сумі 1073,60 грн. Аргументи даного клопотання зводяться до того, що позивач не зверталась до суду із даним позовом у місячний строк, оскільки останньою проводилось досудове врегулювання спору. До того ж, речовий атестат відповідно до якого повинен був бути здійснений розрахунок був отриманий ОСОБА_1 , через місяць після звільнення, що фактично унеможливлювало вчасне звернення до суду.
В період з 25.12.2023 року по 12.01.2024 року суддя Прудник С.В. перебував у щорічній основній відпустці.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно з наказом Державної установи «Центр пробації» від 22.11.2022 року № 629/к підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-006552), начальника Індустріального районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області, звільнено зі служби відповідно до пункту 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) 28.11.2022 року.
З матеріалів справи убачається, що 11.08.2023 року представник позивача адвокат Кожевніков О.М. звернувся до Державної установи «Центр пробації» із адвокатським запитом, в якому просив повідомити: чи були здійсненні усі необхідні виплати щодо розрахунку усіх належних сум під час звільнення, якщо так то коли; чи була здійснена грошова компенсація за належні до отримання предмети речового майна особистого користування ОСОБА_1 .
Листом №121/123-ЗПІ/8/Ян-23 від 21.08.2023 року Державна установа «Центр пробації» повідомила адвокату Олександру Кожевнікову наступне. Нарахування грошового забезпечення особам начальницького складу здійснюється згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (зі змінами) (далі - постанова) та наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 р. № 925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України» (зі змінами). ОСОБА_1 була звільнена з Державної установи «Центр пробації» наказом від 22.11.2022 року № 629/к 28.11.2022 року. На день звільнення ОСОБА_1 були нараховані та виплачені всі належні їй виплати повним обсягом, які вона отримала в листопаді 2022 року. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.06.2021 року (зі змінами) № 590 «Про затвердження Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану» компенсація за належні до видачі предмети речового майна не належить до переліку першочергових платежів. Станом на 21.08.2023 року грошова компенсація за неотримане речове майно ОСОБА_1 у сумі 17 799,75 грн оплачена.
09.11.2022 року позивач звернулася із рапортом до Центру пробації про нарахування та виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.
Після отримання рапорту позивача, Центром пробації підготовлено довідку від 21.11.2022 № 536 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна на суму 18 070,81 грн., відповідно до пункту 60 Порядку, яку надіслано до філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області листом від 28.11.2022 року № 4248/9/Мл-22 для ознайомлення позивачем.
Відповідно до копії платіжної інструкції №2362 від 09.08.2023 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено Державною установою «Центр пробації» 11.08.2023 року грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 271,06 грн.
Відповідно до копії платіжної інструкції №2363 від 09.08.2023 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено Державною установою «Центр пробації» 18.08.2023 року грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 17 799,75 грн.
Тобто загалом позивачу нараховано та виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 18 070,81 грн.
Як зазначила позивач у поданій до суду позовній заяві, грошова компенсація за належні до отримання предмети речового майна осанній була виплачена лише 18.08.2023 року. Тобто, Державна установа «Центр пробації» здійснила затримку розрахунку з позивачем при звільненні за період з 28.11.2022 року по 18.08.2023 року.
Отже, вважаючи, що відповідач провів фактичний розрахунок середнього заробітку за весь період затримки розрахунку усіх належних сум при звільненні, а саме компенсації за належні до видачі предмети речового майна, з дати звільнення - 28.11.2022 року по 18.08.2023 року, позивач звернулася до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку обставинам справи суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8- рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Рішенням Верховного Суду України №21-8а15 від 17.02.2015 року встановлено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників внутрішньої служби, що проходять службу в тому числі у кримінально-виконавчій службі, зокрема не встановлює відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників кримінально-виконавчої служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі 340/401/20, від 05.08.2020 по справі 826/20350/16, від 15.07.2020 по справі 824/144/16-а, від 31.10.2019 по справі 2340/4192/18, від 26.06.2019 по справі 826/15235/16.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З 19.07.2022 положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України викладені в новій редакції: « У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Приймаючи до уваги, що відповідач не здійснив остаточний розрахунку із позивачкою у визначені законодавством строки, суд приходить до висновку про наявність підстав для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а отже позивач набула право на отримання відшкодування за затримку виплати за період з 29.11.2022 року (наступний день після звільнення) по 17.08.2023 року (день що передує дню виплати), але не більш як за шість місяців.

При цьому, дата фактичної виплати не включається у строк затримки розрахунку.

Судовим розглядом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні.

Так, відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати грошового забезпеченням, у тому числі грошової допомоги у належному розмірі 18.08.2023 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Оскільки відповідачем не проведено з позивачкою під час її звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено частину грошового забезпечення в розмірі 18 070,81 грн., позивач має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.04.2021 по справі 120/3857/19-а.

Щодо суми стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 по справі 480/3105/19, зазначав що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанова Верховного Суду від 26.06.2019 по справі 761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вказує, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України, судом встановлено, що на дату остаточного розрахунку з позивачем, а саме: 18.08.2023 розмір облікової ставки НБУ становив 22% річних.

Враховуючи суму недоотриманих коштів 18 070,81 грн, 22% від цієї суми становить 3975,57 грн, тобто 10,89 грн за один день затримки розрахунку (3975,57 грн / 365). Враховуючи, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися в межах шести місяців (180 днів), позивачу мало бути нараховано та виплачено 1960,20 грн (10,89 грн * 180).

З огляду на викладене, а також очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1960,20 грн.

Одночасно з цим, суд не вирішує питання щодо утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а).

Суд вважає, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, виплата на користь позивача середнього грошового забезпечення в сумі 1960,20 грн. буде достатньою компенсацією майнових втрат, які він поніс через несвоєчасний розрахунок при звільненні, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.

За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Наведене свідчить про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Водночас суд зауважує, що на користь позивача підлягає відшкодуванню вся сума судового збору в розмірі 1073,60 грн., адже незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача внаслідок протиправних дій суб`єкта владних повноважень, і спір по суті вирішено на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо затримки в розрахунку під час звільнення та не нарахування усіх належних сум, а саме компенсації за належні до видачі предметів речового майна ОСОБА_2 - протиправною.

Зобов`язати Державну установу «Центр пробації» (вул. Юрія Іллєнка, буд. 81, м. Київ, 04050, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2022 року по 17.08.2023 року у межах шести місяців у сумі 1960,20 грн. (одна дев`ятсот шістдесят гривень 20 копійок).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Центр пробації» (вул. Юрія Іллєнка, буд. 81, м. Київ, 04050, ) документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник