Справа № 420/19153/23
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/19153/23
Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Альонішко С.І.,

за участю апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта Соколова Д.С.,

представника відповідача Половенка В.Ю.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. № 83-23, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 2022 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби від 16.06.2023 р. № 83-23 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає таке рішення необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки існує ризик переслідувань позивача через його опозиційні політичні погляди та за ознаками належності до певної соціальної групи, а саме: особи, які мають проукраїнську та антивоєнну позицію. Зокрема, вказує, що з моменту початку повномасштабної війни рф проти України, позивач засуджував дії влади рф та активно зазначав свою проукраїнську та антивоєнну позицію. Позивач займає не тільки свідому, але й активну позицію, що виражалась в наданні його сім`єю допомоги Збройним Силам України, зокрема безкоштовній передачі автомобіля для логістики військової частини. Через вищезазначені факти та численні погрози від органів влади рф, постійний утиск та переслідування спричинили те, що позивач зі своєю сім`єю був змушений залишити країну громадянської належності у пошуках притулку. Зважаючи на дані обставини, у випадку повернення до країни походження, позивач може стати жертвою переслідувань з боку державних органів рф та несправедливого засудження, а також можливої мобілізації.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні позовної заяви.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення взагалі не досліджено інформацію, викладену в протоколах співбесіди, в яких позивач зазначив, що: він може бути мобілізований (арк. 7-8 протоколу); можуть посадити до в`язниці за дискредитацію армії рф, зазнати тортур, нелюдського поводження, знущань у зв`язку із політичною позицією відносно ситуації з Україною (арк. 8, 10 протоколу). Окрім цього, судом першої інстанції проігноровано положення п. 51 Керівництва та положення ст. 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, згідно яких загроза життю та свободі завжди є переслідуванням. Апелянт вказує, що відповідач не виконав обов`язків, покладених на нього Законом, не збирав належним чином та не аналізував навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах, підійшов до розгляду заяви позивача формально і упереджено, здійснив перекручування фактів, які були викладені позивачем під час проведених співбесід, залишив поза увагою ряд важливих тверджень. Вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки інформації про країну походження, не враховано наявності в матеріалах справи результатів проведення співбесід позивача в Управління Служби безпеки України в Одеській області від 19.12.2022 р. №65/1/3/4937 та Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 23.12.2022 р. №5/5-15036.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заначає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи виїзду з країни громадянського походження вказано мету постійного проживання на території України зі своєю сім`єю. Серед причин, які змусили його повторно звернутись за міжнародним захистом позивач повідомив про небажання повертатись до РФ через відсутність житла, а також особисті погляди, пов`язані з негативним ставленням до російського уряду. Додатково, позивач повідомив про незадоволення соціально - економічним становищем на території РФ, а також ймовірну можливість примусового рекрутування до лав збройних сил РФ. Серед інших причин, що слугували обставині звернення позивача за міжнародним захистом він повідомив про відсутність документів для легального перебування в Україні у зв`язку із закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні. Представник відповідача вказує, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування. Зазначає, що під час проживання в країні своєї громадянської належності (РФ), та поза її межами позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. З огляду на зазначене, представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації.

3 території рф (Краснодарський край) позивач вибув 13.06.2018 р., автомобілем до м.Одеса (Україна). На територію України потрапив 14.06.2018 р. вперше та легально, на підставі паспортного документу № НОМЕР_1 , виданого 25.11.2015 р., строком дії до 25.11 2025 р.

Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС позивач протягом 2018 - 2019 років перебував на території України легально на підставі посвідки на тимчасове проживання батька - громадянина рф ОСОБА_2 , серії НОМЕР_2 , терміном дії з 05.09.2018 р. по 21.11.2018 р., по досягненню повноліття термін дії відповідної посвідки на проживання не продовжував.

07.02.2019 р. позивач виїхав до Республіки Молдова з України, в Україну повернувся 09.05.2019 р.

05.08.2019 р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання міжнародного захисту. У якості причин звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказав небажання брати участь у війні проти України, а також наявність в нього певних політичних поглядів, які критикують дії російської влади, зокрема, й щодо присутності російських військ на Донбасі, анексії Криму. У якості причин неможливості добровільного повернення до рф вказав проживання своїх найближчих родичів в Україні. Також у заяві зазначено, що ні позивач, ні його родина ніколи не брали участь у політичних, релігійних або громадських організаціях, він ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов`язані із його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

14.08.2019 р. ГУ ДМС України в Одеській області проведено співбесіду з позивачем, в ході якої він вказав, що разом з родиною виїхав до України через політичні та фінансові міркування, заявив, що підтримує антитерористичну операцію, вважає, що Донецька та Луганська області є частиною України, засудив анексію Криму. Позивач повідомив, що в лютому 2015 року його батько затримувався правоохоронними органами через проїзд з прапором України в день вбивства ОСОБА_3 , проте жодних переслідувань за громадянство, національність, етнічну належність, віросповідання та політичні погляди позивач не зазнавав. Крім того, позивач зазначив, що протягом трьох місяців проживав у м. Кишинів Республіки Молдова, але не звертався там за міжнародним захистом, оскільки хотів відновити легальне перебування в Україні.

В ході співбесіди 15.08.2019 р. позивач повідомив про свої сподівання пройти військову службу за контрактом в ЗСУ після отримання документів, які підтверджують його легальне проживання в Україні.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 155 від 15.08.2019 р. позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 р. по справі № 420/5204/19 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 15.08.2019 р. № 155 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2020 р. по справі № 420/5204/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 р. залишено без змін.

22.09.2022 р. стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серії та номеру ПР МОД 008896 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 22.09.2022 р. серії та номеру ПН МОД 008974 притягнуто до адміністративної відповідальності, накладено штраф в розмірі 1 700 гривень.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 22.09.2022 р. прийняте рішення № 641 про примусове повернення в країну походження стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 21.10.2022 р.

Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.01.2023 р. по справі № 522/14093/22 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області: визнано протиправним та скасовано рішення № 641 від 22.09.2022 р. про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2023 р. по справі № 522/14093/22 апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2023 року у справі №522/14093/22 скасовано. Ухвалено у справі № 522/14093/22 нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 641 від 22.09.2022 р. про примусове повернення громадянина РФ ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

31.10.2022 р. позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про надання міжнародного захисту.

Згідно анкети позивача від 03.11.2022 р., що додана до заяви про надання міжнародного захисту, а також протоколу співбесіди ГУ ДМС України в Одеській області від 15.11.2022 р, ні позивач, ні його родина ніколи не брали участь у політичних, релігійних або громадських організаціях, він ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов`язані із його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. Виїзд з країни громадянської належності відбувся з метою постійного проживання на території України у зв`язку з роботою батька. Повертатися до країни постійного проживання позивач не бажає через власні політичні погляди, недостатній економічний рівень розвитку рф, а також через побоювання зазнати примусового рекрутування до збройних сил рф, відсутність власного житла та близьких родичів, які проживають на законних підставах на території України.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 226 від 18.11.2022 р. наказано здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина рф ОСОБА_1

19.12.2022 р. в ході співбесіди в ГУ ДМС України в Одеській області позивач повідомив, що разом з родиною вирішили залишитись проживати в Україні через політичні та фінансові міркування. Наразі в нього відсутні підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, а у разі повернення до рф йому загрожують переслідування, кримінальна відповідальність та примусове рекрутування до збройних сил рф через політичні антивійськові та проукраїнські переконання. Також повідомив про передання його батьком автомобілю на користь ЗСУ та власні прагнення влаштуватись до лав ЗСУ.

Згідно листа Управління Служби безпеки України в Одеській області від 20.12.2022 р. № 10826/1/5101-22, управління заперечує щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 13 від 18.01.2023 р. позивачу продовжено строк розгляду заяви про вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Відповідно до висновку ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.05.2023 р. по справі № 2022ОD0091, за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина російської федерації ОСОБА_1 встановлено, що в матеріалах особової справи шукача захисту відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому може бути завдано серйозної шкоди відповідно до поняття визначення такої "серйозної шкоди". Заявник не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності на території рф, у внутрішньому та міжнародному розшуку не перебуває. Особі не загрожує смертна кара вирок про смертну кару чи будь-яке покарання відповідно до кримінального кодексу кодексу країни громадянської належності. В регіоні попереднього постійного проживання особи (Краснодарський край рф) відсутні відкриті збройні конфлікти, які можуть породжувати ситуації загальнопоширеного насильства. Матеріали особової справи шукача захисту також не містять відомостей щодо ймовірного застосування до нього тортур або інших видів нелюдського поводження. Після потрапляння на територію нашої країни заявник здійснював виїзди до Республіки Молдова, яка підпадає під визначення "третьої безпечної країни" відповідно до чинного законодавства, у вказаній країні за міжнародним захистом не звертався.

Рішенням Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. № 83-23 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено ОСОБА_1 громадянину рф у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей та доказів для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються на суб`єктивних твердженнях, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. № 83-23, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватись цим притулком.

Згідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст.5 Закону №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1, ч.7 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 10 Закону № 3671 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно до ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Позицією ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Колегія суддів звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до міграційної служби від 31.10.2022 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стала відсутність легальних підстав перебування в Україні, а також не бажання позивача повертатись до рф через власні політичні погляди, недостатній економічний рівень розвитку рф, побоювання зазнати примусового рекрутування до збройних сил рф, а також відсутність власного житла та близьких родичів, які проживають на законних підставах на території України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв`язку з наявністю в країні його громадської належності політичних та економічних проблем, бажанням покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", а підпадає під поняття "мігрант".

Апелянтом до поданої ним заяви не надано належних доказів наявності умов для набуття ним статусу біженця, як і не надано доказів в підтвердження фактів його переслідування на батьківщині, які б слугували причиною вимушеного від`їзду позивача з рф, а наявна інформація по країні походження свідчить про загальновідому ситуацію в країні і не містить інформації щодо переслідування або утисків особисто позивача в країні його громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів критично оцінює аргументи апелянта щодо можливого зазнання ним переслідування з боку правоохоронних органів рф через власну позицію стосовно агресії рф проти України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактів отримання позивачем або членами його родини погроз, переслідувань чи зазнання фізичного насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів з боку органів публічної влади рф.

Колегія суддів враховує, що позивач не був і не є на даний час членом жодної політичної організації, а також, не здійснював на території рф активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів рф.

За матеріалами справи не встановлено та заявником під час звернення за захистом не зазначено про факти його звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування або переслідування його родини з боку влади, утиски або погрози.

Також колегія суддів критично оцінює можливість рекрутування до збройних сил рф як підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки матеріали справи не містять відомостей про перебування позивача на військовому обліку в рф та підтверджувальних документів можливого примусового рекрутування до збройних сил рф.

Таким чином, колегія суддів вважає, що обґрунтовуючи підстави неможливості повернення на територію рф, апелянт посилається на непідтверджені жодними доказами та непереконливі пояснення щодо викладених у заяві обставин.

Згідно з Позицією УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказів у біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Колегія суддів зазначає, що позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності, не обґрунтував та не вказав неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Судами встановлено, на позивач вперше на територію України потрапив легально 14.06.2018 р. й надалі протягом 2018 - 2019 років перебував на території України легально на підставі посвідки на тимчасове проживання батька - громадянина рф ОСОБА_2 . Таким чином, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту більш ніж через 5 років після потрапляння на територію України, й тривалий час перебуває у статусі нелегального мігранта.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Державною міграційною службою України від 16.06.2023 р. № 83-23 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захиситу» приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи з урахуванням інформації по країні походження.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик