Справа № 120/1290/24
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження в справі

м. Вінниця

05 березня 2024 р. Справа № 120/1290/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Філіппова Ю.Ю.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: адвоката Міщенко А.Г.

представника відповідача: Борщевської А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: військової частини НОМЕР_1

про: визнання протиправним наказу та поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2024 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним наказу та поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправність винесеного наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.01.2024 №1ад, яким до нього, як працівника Збройних Сил України, відповідно до п. 3 ст. 40, ст. 147 КЗпП України застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення його з посади старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів.

Ухвалою від 08.02.2024 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

22.02.2024 від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач заперечує проти задоволення даного позову.

04.03.2024 позивачем подано відповідь на відзив, у якій останній виклав свої додаткові пояснення на спростування доводів відповідача.

У судовому засіданні 05.03.2024 судом на обговорення учасників справи поставлено питання щодо належності розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства із тих причин, що діяльність позивача не була пов`язана із проходженням ним публічної служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Представник позивача з цього приводу суду пояснила, що дійсно, позивач перебував з військовою частиною НОМЕР_1 саме в трудових відносинах як працівник, а не як військовослужбовець, тобто не проходив публічної служби. Разом із тим зауважує, що позивач виконував свої трудові обов`язки (навчання та добір фахівців льотного складу), які напряму були пов`язані із забезпеченням заходів, пов`язаних із відсіччю збройної агресії.

У свою чергу представник відповідача суду підтвердила, що ОСОБА_1 дійсно являвся працівником у військовій частині НОМЕР_1 , та не мав статусу ні військовослужбовця ні державного службовця, а тому і був звільнений саме як цивільний працівник за порушення вимог трудового законодавства при виконанні своїх трудових обов`язків.

Так, досліджуючи питання про те, чи є цей спір адміністративним суд зважає на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначає, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг. Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23.01.2019 року у справі №822/160/16, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, адже визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, у яких виник спір. Згідно правової позиції Верховного Суду публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (Постанова Верховного Суду від 04.09.2018 № 826/1934/17).

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії чи рішення суб`єкта владних повноважень.

За частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, з аналізу вказаних норм вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.

Велика Палата Верховного Суду у іншій постанові від 27.02.2019 по справі № 815/6096/17 вказала на те, що при наданні спору статусу публічно-правового з приводу прийняття громадян на публічну службу, проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановити наявність таких підстав: 1) чи проходила особа конкурс на заняття вакантної посади; 2) чи складала така особа присягу посадової особи; 3) чи присвоювався їй ранг у межах відповідної категорії посад.

Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Разом з цим, до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та інше.

Як вбачається із матеріалів справи та визнається усіма сторонами цього спору, позивач ОСОБА_1 в межах спірних правовідносин не проходив ні військову службу ні іншу державну службу, а перебував у трудових відносинах з відповідачем в статусі цивільного працівника, займаючи посаду старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 .

Тобто, в цьому випадку позивач не був ні військовослужбовцем, ні державним службовцем, не проходив іншої діяльності на державних політичних посадах чи у державних колегіальних органах, а являвся виключно цивільним працівником, який був прийнятий саме на роботу (а не на службу) у військову частину НОМЕР_1 , виконуючи при цьому саме трудові обов`язки, визначені для займаної посади та дотримуючись при цьому Правил внутрішнього трудового розпорядку, діючих для працівників відповідача.

Так, у відповідності до згаданих вище Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників військової частини НОМЕР_1 , затверджених командиром військової частини НОМЕР_1 20.12.2019 та погоджених уповноваженим представником трудового колективу 20.12.2019, на позивача як працівника покладено обов`язок дотримання трудової дисципліни, за порушення якої застосовується дисциплінарна відповідальність, передбачена виключно трудовим законодавством Кодексом законів про працю України.

Зі змісту оскаржуваного наказу відповідача від 05.01.2024 № 1ад слідує, що до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення відповідно до п. 3 ст. 40, ст. 147 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього колективним договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Отже, між сторонами спору мали місце саме трудові відносини, а не відносини публічної служби, як обов`язкового елементу можливості розгляду цього спору в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином дослідивши зміст спірних правовідносин суд доходить висновку, що у цій справі відсутній спір з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження чи звільнення, а є виключно трудовим спором, у якому відповідач військова частина НОМЕР_1 виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як роботодавець у трудових відносинах, обумовлених положеннями трудового законодавства.

Отже, спір, що виник у зв`язку зі звільненням працівника (позивача) з посади, трудова діяльність на якій не пов`язана з проходженням публічної служби, має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Як зазначила представник відповідача в судовому засіданні сам статус «працівника» окрім таких посад яку займав позивач, також належить лікарям, психологам, бухгалтерам та іншим особам які працюють у військовій частині будучи не в статусі військовослужбовців, а як наймані працівники.

Те, що спір працівника ЗСУ (лікаря) до військової частини з приводу скарження наказу про звільнення та поновлення на посаді має вирішуватись саме як трудовий в порядку цивільного судочинства випливає із змісту постанови Верховного Суду від 30.05.2023 у справі № 734/1505/20, яка власне і була розглянута судами згідно положень Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Положенням пункту 1 частини першої статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на наведене та ураховуючи суть спірних правовідносин, суд доходить висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

При цьому на виконання вимог ч. 1 ст. 239 КАС України суд роз`яснює позивачу, що вказаний трудовий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 238, 239, 248, 256, 262, 294 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним наказу про застосування дисциплінарного стягнення та поновлення на роботі.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду складено 07.03.24.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович