Справа № 280/5427/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2024 року м. Дніпросправа № 280/5427/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року в адміністративній справі №280/5427/23 (головуючий суддя І-ї інстанції - Татаринов Д.В.) за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 14.07.2023 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення його за п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із батьків дружини, а саме матір`ю дружини;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про його звільнення за п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із батьків дружини, а саме матір`ю дружини.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини у справі, оскільки при прийнятті рішення суд послався на положення Постанови КМУ №413 від 12.06.2013 року, не врахувавши, що до вказаної постанови не вносились зміни після оголошення та проведення медичної реформи, тому вважає її неактуальною та такою, що суперечить вимогам нормативно-правових актів, які були прийнятті вже після проведення медичної реформи. Вважає, що позивач у своїх діях керувався чинними нормативно-правовими актами та виконав всі дії, які передбачені діючим законодавством. При цьому, вказує на недосконалість та неузгодженість термінів та понять в нормативно-правових актах, що регулюють правовідносини у сфері отримання медичного висновку ЛКК та медичного висновку МСЕК, а також несвоєчасне приведення нормативно-правових актів у відповідність до законодавства, що не повинно перешкоджати особі у реалізації її законних прав.

Відповідач подав відзив на скаргу, в якому просив вимоги скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги а відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_2 призваний до лав Збройних Сил України за мобілізацією та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 на посаді старшого стрільця 2 відділення охорони 2 взводу охорони 2 роти охорони.

03.03.2023 року позивачем до в/ч НОМЕР_3 подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із батьків дружини, а саме матір`ю дружини.

Листом від 03.03.2023 року за №1/464/23 командиром військової частини НОМЕР_3 на адресу військової частини НОМЕР_1 направлено подання про звільнення з військової служби позивача за вказаними у рапорті підставами.

Військова частина НОМЕР_1 листом від 08.03.2023 року за №467 вищезазначене подання повернуто командиру військової частини НОМЕР_3 на доопрацювання у зв`язку із відсутністю документів на підтвердження факту здійснення ОСОБА_2 постійного догляду за хворою матір`ю дружини, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує отримання соціальної послуги з догляду на професійній основі від фізичної особи.

23.03.2023 року позивачем до командира ВЧ НОМЕР_3 повторно подано рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю дружини. Позивачем у рапорті також зазначено про те, що він не висловлює бажання продовжувати військову службу в лавах ЗСУ за відповідною військово-обліковую спеціальністю, а також надано згоду на виключення його зі списків особового складу в/ч НОМЕР_3 до проведення всіх необхідних розрахунків.

До рапорту додано: висновок №63 КНП «Оріхівська БЛІЛ» від 14.02.2023 року про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі; паспорт громадянина України ОСОБА_3 ; ID картки громадянина України позивача; паспорт громадянина України ОСОБА_4 ; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 ; свідоцтво про народження ОСОБА_4 серії - НОМЕР_5 ; акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №3 від 17.03.2023 року; довідка Виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області №03-12/0159 від 17.03.2023 року; акт обстеження від 16.03.2023 року.

Військовою частиною НОМЕР_1 прийнято рішення про повернення подання ВЧ НОМЕР_3 на доопрацювання у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують факт здійснення позивачем постійного догляду за хворою матір`ю дружини, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (а.с.70).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення про звільнення з військової служби, позивач оскаржив таку бездіяльність до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232 і залежать від виду військової служби.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені частиною четвертою цієї статті.

При цьому, пунктом першим визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом другим - під час воєнного стану.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України №2102-IX від 24 лютого 2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який востаннє продовжений до 13 травня 2024 року.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24 лютого 2022 року постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач посилався в рапорті як на підставу звільнення на необхідність здійснення ним постійного догляду за хворою матір`ю дружини ОСОБА_3 , яка потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, що підтверджується висновком КНП «Оріхівський БЛІЛ» №63 від 14.02.2023 року про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги на непрофесійній основі (а.с.11).

Підставою повернення відповідачем подання про звільнення позивача на доопрацювання зазначено те, що надані до рапорту позивача документи не підтверджують факт здійснення ОСОБА_2 постійного догляду за матір`ю дружини ОСОБА_3 , яка його потребує. Відомості, зазначені в довідці виконкому Оріхівської міської ради Запорізької області від 17.03.2023 року, не відповідають фактичним обставинам з огляду на те, що з 27.05.2022 року ОСОБА_2 по теперішній час проходить військову службу у ЗСУ та станом на 17.03.2023 року (дата складання акту матеріально-побутових умов сім`ї) фактично не міг здійснювати догляд за ОСОБА_3 (а.с.13, 71-72).

Вказані обставини позивачем в апеляційній скарзі не спростовано.

Крім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року №413 затверджено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу.

Так, абзацом 6 наведеної Постанови визначено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Зміст наведеного правового регулювання свідчить на користь висновку, що стосовно осіб, які є старшими 18 років, відповідні обставини мають бути підтверджені медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що до Постанови КМУ №413 від 12.06.2013 року не вносились зміни після оголошення та проведення медичної реформи, а тому така постанова не є актуальною та суперечить вимогам нормативно-правових актів, які були прийнятті вже після проведення медичної реформи, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки, як вірно зазначив позивач, Постанова КМУ №413 від 12.06.2013 року є чинною, її положення в цілому та в будь-якій частині такими, що не відповідають Конституції України або іншим нормативно-правовим актам, не визнавались.

Пунктом 4 висновку КНП «Оріхівський БЛІЛ» №63 від 14.02.2023 року, який надано позивачем до рапорту про звільнення) визначено мету його складання, а саме: для отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Висновок є строковим до 14 лютого 2024 року та надається для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.

Колегія суддів з цього приводу також звертає увагу, що відповідно підпункту 1 пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ від 03.12.2009 року №1317, саме Центральна медико-соціальна експертна комісія міських, міжрайонних, районні медико-соціальних експертних комісій визначає ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у вказаному випадку відсутня суперечність правових норм, оскільки нормативно-правові приписи постанови КМУ від 12 червня 2013 року №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» не суперечать Закону України № 2232, а лише деталізують його положення, з огляду на специфіку регулювання спірних правовідносин в контексті співвідношення діяльності закладів охорони здоров`я та проходження такого особливого виду служби як військова. Закон встановлює загальну правову норму, яка передбачає коло документів та перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини. У свою чергу, приписи постанови КМУ розмежовують повноваження таких органів в залежності від віку суб`єкта, якому надається відповідний висновок. Жодних суперечностей у викладеному правовому регулюванні не існує, позаяк воно не передбачає одночасної можливості різних суб`єктів (ЛКК і МСЕК) підтверджувати ідентичні обставини.

Таким чином, позивач висновку медико-соціальної експертної комісії, якою була би підтверджена необхідність постійного догляду за матір`ю дружини, до рапорту не надав, що свідчить про відсутність підстав для його звільнення з військової служби на підставі п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 та правомірність дій відповідача щодо повернення подання про звільнення на доопрацювання.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року в адміністративній справі №280/5427/23 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року в адміністративній справі №280/5427/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко