Справа № 640/21999/22
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2024-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Дудин А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними та скасування наказів,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними та скасування наказів начальника Генерального штабу ЗСУ (по особовому складу) від 20.06.2022 №157 та від 20.06.2022 №127 (по стройовій частині) в частині увільнення позивача від займаної посади головного спеціаліста відділу представництва в юрисдикційних органах та договірної роботи Управління правового забезпечення Генштабу ЗСУ та зарахування його в розпорядження начальника Генштабу ЗСУ.

Київський окружний адміністративний суд рішенням від 08 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовив.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що шляхом видання оскаржуваних наказів, відбулося незаконне службове переміщення позивача не на нижчу посаду, а в становище без посади, в становище перебування у розпорядженні відповідного начальника, в якому з однієї сторони він зобов`язаний продовжувати виконувати обов`язки військової служби, а з іншої - без отримання в повному обсязі відповідного належного грошового забезпечення.

Позивач вважає, що посадовими особами Генерального штабу ЗСУ під час зарахування його у розпорядження начальника Генерального штабу ЗСУ були порушені норми, передбачені п.116,117,119 Положення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як свідчать матеріали справи, Наказом начальника Генштабу ЗСУ (по стройовій частині) від 19.05.2022 №104 підполковника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу представництва в юрисдикційних органах та договірної роботи Управління правового забезпечення за штатом воєнного часу та з 19.05.2022 зараховано до списків особового складу Генштабу ЗСУ.

Наказом начальника Генштабу ЗСУ (по особовому складу) від 20.06.2022 №157 (§2) позивача відповідно до підпункту 1 пункту 116 Положення та директиви Головнокомандувача ЗСУ від 14.06.2022 №Д-136/ДСК про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2022 році увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження начальника Генштабу ЗСУ з 20.06.2022.

Наказом начальника Генштабу ЗСУ (по стройовій частині) від 20.06.2022 №127 позивача, увільненого від займаної посади та зарахованого у розпорядження начальника Генштабу ЗСУ, вирішено вважати таким, що справи та посаду здав; на термін перебування у розпорядженні залишено на всіх видах забезпечення та у списках Генштабу ЗСУ.

Не погоджуючись з вказаними наказами відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 65 Конституції України громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (Закон № 2232-XII) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною четвертої статті 2 Закону № 2232-XII передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частинами першою-третьою статті 6 КАС України обумовлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відтак, держава має право втручатися у приватне та сімейне життя в разі дотримання умов, викладених у частині другій статті 8 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 22 березня 2012 року у справі «Konstantin Markin v. Russia» (заява № 30078/06), Європейський суд з прав людини зазначив, що держава може встановлювати певні обмеження прав військовослужбовців, якщо існує реальна загроза боєздатності збройних сил, оскільки належне функціонування армії навряд чи можливо уявити без правових норм, покликаних попереджати її підрив військовослужбовцями. Суд, однак, уточнив, що національні органи влади не можуть посилатися на такі норми для позбавлення сенсу здійснення окремими членами збройних сил свого права на повагу їхнього сімейного або особистого життя, яке може бути застосовано до військовослужбовців в такій же мірі, як і до інших осіб, які перебувають під юрисдикцією держави.

Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 (далі - Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжується до теперішнього часу.

Пунктом 3 Указу передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34 (недоторканість житла; таємниця листування, телефонних розмов телеграфної та іншої кореспонденції; не втручання в особисте і сімейне житі свобода пересування, вільний вибір місця проживання; свобода думки і слова. 38 (участь в управлінні державними справами), 39 (право на збори, мітинги, походи і демонстрації), 41-44 (право володіти, користуватися і розпоряджатися власністю, право на підприємницьку діяльність: право на працю; право на страйк), 53 (право на освіту) Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» 6 грудня 1991 року № 1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до частин 5, 7 статті 6 Закону № 2232-XII військові посади, передбачені штатами воєнного часу, при переведенні Збройних Сил України, інших військових формувань на організацію і штати воєнного часу підлягають заміщенню резервістами або іншими військовозобов`язаними в порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, а в Службі безпеки України та Службі зовнішньої розвідки України - в порядку, визначеному їх керівниками.

Порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві.

З аналізу наведених норм слідує, що період дії воєнного стану або дії рішення про мобілізацію (крім цільової) є особливим періодом, який передбачає перехід Збройних Сил України та інших військових формувань на штати воєнного стану, які передбачають заміщення воєнних посад.

Згідно абз. 2 п. 257 Положення №1153/2008 для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.

Приписами п.116 Положення № 1153/2008 передбачено, що зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається, зокрема, в разі розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців (п.1).

Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 12-1 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.

Відповідно до абз.1 п.117 Положення № 1153/2008 призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), проводиться в якомога коротший строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади, за винятком випадків, передбачених підпунктами 12 - 16 пункту 116 цього Положення.

Згідно з п.118 Положення № 1153/2008 під час проведення організаційно-штатних заходів, унаслідок яких передбачається скорочення посад військовослужбовців, до кадрового органу номенклатури призначення не пізніше ніж за два місяці до встановлених строків проведення таких заходів подається список військовослужбовців, які вивільняються, з пропозиціями щодо їх дальшого службового використання.

У разі неможливості призначення військовослужбовців, які вивільняються, на рівнозначні посади вони:

призначаються на нижчі посади (не більш як на один ступінь чи за їх згодою більше ніж на один ступінь);

зараховуються у розпорядження відповідного командира (начальника) згідно з підпунктом 1 пункту 116 цього Положення;

звільняються з військової служби у встановленому порядку (у разі відсутності згоди призначення на нижчі посади більше ніж на один ступінь або відсутності згоди переміщення на посади у випадках, визначених абзацами третім - п`ятим пункту 112 цього Положення).

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку, що Положенням № 1153/2008 чітко врегульовано порядок зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання у випадку якщо відбулося розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців.

Судом встановлено, що Головнокомандувачем ЗСУ видано директиву від 14.06.2022 №Д-136/ДСК про внесення начальником Генштабу ЗСУ до 20.06.2022 змін до штату Генштабу ЗСУ (м. Київ), що утримується за штатом №01/170-01 щодо переформування Управління правового забезпечення, чисельністю 22 військовослужбовці та 1 працівник, у Центральне юридичне управління чисельністю 22 військовослужбовці та і 1 працівник без змін штатної чисельності, дислокувати на попередніх фондах.

18.06.2022 на виконання означеної директиви начальником Генштабу ЗСУ генерал-лейтенантом С. Шапталою затверджено план переміщення осіб офіцерського складу ЗСУ номенклатури призначення Генштабу ЗСУ, у п.19 якого позивача відповідно до підпункту 1 пункту 116 Положення заплановано зарахувати у розпорядження.

В подальшому начальником Генерального штабу ЗСУ видано наказ (по особовому складу) від 20.06.2022 №157, в якому зазначено: «Відповідно до пп.1 п.116 Положення та директиви від 14.06.2022 №Д-136/ДСК увільнити від займаної посади та зарахувати у розпорядження начальника Генерального штабу ЗСУ з 20.06.2022, зокрема ОСОБА_2 .

Щодо зарахування позивача у розпорядження начальника Генштабу ЗСУ на підставі п.п. 1 пункту 116 Положення, слід зазначити наступне.

Згідно пп.1 п.116 Положення зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців.

Згідно наданих відповідачем матеріалів організаційно-штатної структури Управління правового забезпечення та Центрального юридичного управління з метою виконання директиви Головнокомандувача ЗСУ Управління правового забезпечення виведено у повному складі з озброєнням та технікою (22 військовослужбовці та 1 працівник). У складі Центрального юридичного управління наявні 22 посади військовослужбовця та 1 працівник.

Дослідивши наявні в матеріалах справи витяги зі штатів Управління правового забезпечення та Центрального юридичного управління, колегія суддів встановила, що відмінність центрального управління як самостійного органу військового управління або структурного підрозділу органу військового управління від окремого управління як самостійного органу військового управління або структурного підрозділу органу військового управління, полягає у високому ступені складності (багатофункціональності, програмно-цільового напряму діяльності), одногалузевої спрямованості для забезпечення Збройних Сил України певною номенклатурою майна, та (або) послугами, координації роботи, пов`язаної з виконанням цих завдань. Водночас окреме управління є самостійним органом військового управління або структурного підрозділу органу військового управління з однофункціональним спрямуванням.

Тобто зі зміною організаційно-штатної структури Управління правового забезпечення на Центральне юридичне управління, функції останнього значно розширились.

З наведеного слідує, що у зв`язку із введенням воєнного стану, який є особливим періодом, вимоги до воєнних посад, передбачені воєнними штатами, є завищеними порівняно зі штатами мирного часу, що в свою чергу зумовлено обставинами, які потребують більшої відповідальності, контролю та повної бойової готовності для відсічі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності.

Так згідно нової організаційно-штатної структури Центрального юридичного управління посада головного спеціаліста Центрального юридичного управління передбачала наявність у особи оперативно-тактичного рівня.

Як свідчать наявні у матеріалах справи докази та не заперечується позивачем, у ОСОБА_1 наявний тактичний рівень освіти, проте відсутній оперативний.

Вказані обставини підтверджуються також довідкою начальника Кадрового центру ЗСУ від 16.03.2023 №99.

Наведені обставини свідчать про неможливість призначення позивача, якого увільнено від займаної посади, на рівнозначну посаду та, як наслідок, правомірності застосування відповідачем положень пункту 118 Положення щодо зарахування його у розпорядження відповідного командира (начальника) згідно з підпунктом 1 пункту 116 цього Положення.

У спірних правовідносинах позивач заперечує, що відбулося скорочення посад або розформування (реформування) Управління.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що зважаючи на відсутність у законодавстві визначення понять «скорочення чисельності» та «скорочення штату» доцільно звернутись до роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України, надане листом від 07.04.2011 № 114/06/187-11, відповідно до якого скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Оскільки переведення військових формувань на штати воєнного часу являє собою зміну штатного розпису (організаційно-штатної структури), та з огляду на те, що штат Центрального юридичного управління не передбачає посади головного спеціаліста Центрального юридичного управління із рівнем тактичної освіти, суд апеляційної інстанції констатує, що фактично відбулось тимчасове скорочення зазначеної посади, яке зумовлено введенням особливого періоду (воєнного стану та проведення мобілізації).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає неприйнятними доводи позивача щодо відсутності доказів на підтвердження скорочення спірної посади.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги доводи позивача стосовно призначення на рівнозначні посади 17 офіцерів Управління правового забезпечення в Центральному юридичному управлінні, оскільки обставини їх призначення не є предметом позову у цій справі. Крім того, судом не досліджується відповідність таких військовослужбовців кваліфікаційним вимогам для зайняття посад в Центральному юридичному управлінні.

Водночас колегія суддів зазначає, що до повноважень суду не належить надання оцінки доцільності переміщення військовослужбовців, тим більше під час воєнного стану в Україні.

Таким чином, враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що оскаржувані накази, прийняті відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням № 1153/2008, з урахуванням всіх обставин, що мали значення для їх прийняття, з дотриманням вимог частини 2 статті 2 КАС України, а тому скасуванню не підлягають, що зумовлює відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи та аргументи апелянта щодо переоцінки доказів, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою суду обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення дотримано норми матеріального права, що стало підставою для правильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 06 березня 2024 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю. Коротких