Справа № 160/28829/23
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2024-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Царікової О.В.,
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови в звільненні на підставі рапорту про звільнення з військової служби від 20.09.2023, призваного по мобілізації, старшого солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби на підставі абз. 3 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням дитини, хворої на дитячий церебральний параліч;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 задовольнити рапорт про звільнення з військової служби від 20.09.2023 та прийняти рішення (наказ) про звільнення, призваного по мобілізації, старшого солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби на підставі абз. 3 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням дитини, хворої на дитячий церебральний параліч.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є військовозобов`язаним та у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дитиною, хворою на дитячий церебральний параліч, яка потребує постійного стороннього догляду, має право на звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з квітня місяця 2022 року призваний на військову службу під час загальної мобілізації у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні.
Згідно довідки від 14.03.2023 №13/870, виданої Військовою частиною НОМЕР_2 Міністерства оборони України, позивач проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_2 .
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 між позивачем та ОСОБА_2 18.11.2022 зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №445.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи з 01.07.2023, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №185438.
Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_3 є повнолітнім, що підтверджується, зокрема, паспортом громадянина України № НОМЕР_6 , виданим 24.12.2021, орган, що видав 8017, копія якого міститься у матеріалах справи.
Згідно копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, що міститься у матеріалах справи, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 21.07.2002.
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією витягу з Реєстру територіальної громади, що міститься у матеріалах справи.
Згідно копії довідки №001249758 про склад сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належать до сім`ї ОСОБА_1 та проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі акту №642 від 09.09.2023 КП КМР «Добробут».
Виконавчим листом №207/4135/21, виданим 17.11.2021 Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області присуджено стягувати з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з 20.09.2021 і до закінчення навчання в Київському національному університеті будівництва і архітектури, тобто до 21.06.2025.
Довідкою від 08.09.2023 №85 про неотримання аліментів, виданою Південним відділом Державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) підтверджено, що ОСОБА_2 дійсно не отримувала аліменти з боржника ОСОБА_4 у період з 01.03.2023 по 31.08.2023.
Зазначене вище також підтверджується копією розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.
20.09.2023 позивач звернувся до відповідача з рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з сімейними обставинами.
Листом відповідача від 05.10.2023 №0501/2/1/11 повідомлено позивачу про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами.
Позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а відповідачем вчиняються протиправні дії щодо відмови у звільненні позивача з військової служби, що й стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
При вирішені спору суд виходить із того, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно ч. ч. 2, 3, 5 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Видом військової служби є зокрема військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Так, відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
- військовослужбовці-жінки у зв`язку з вагітністю;
- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;
- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;
- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;
- перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Стаття 6 Сімейного кодексу України (далі СК України) містить визначення поняття «дитина».
Так, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Позивач, як на підставу звільнення його з військової служби посилається на те, що він має на утриманні дитину з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_3 .
В той час, судом встановлено, що відповідно до паспорту громадянина України № НОМЕР_6 , виданим 24.12.2021, орган, що видав 8017, ОСОБА_3 на момент подання позивачем позовної заяви до суду (03.11.2023) досяг повноліття (18 років), а саме досяг віку 21 рік.
Відтак, ОСОБА_3 не є дитиною, а є повнолітньою особою.
При цьому, суд звертає увагу позивача, що догляд за особою з інвалідністю ІІ групи відбувається, зокрема, за наявності висновку медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, в якому чітко вказано, що така особа потребує постійного догляду, та за умови відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять висновку медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу постійного догляду ОСОБА_3 , до того ж такий догляд за особою з інвалідністю ІІ групи може здійснювати мати ОСОБА_3 ОСОБА_2 .
Таким чином, доводи позивача щодо наявності в нього підстав для звільнення його з військової служби під час дії воєнного стану не знайшли свого законодавчого підтвердження, а відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовної заяви розподіл судових витрат між сторонами не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 9, 14, 72-77, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 22.01.2024.

Суддя О.В. Царікова