Справа № 380/17020/22
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 рокусправа № 380/17020/22

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Желік О.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з вимогами (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 14.02.2023):

- визнати протиправним та скасувати наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) №2900/к від 03.11.2022 «Про скасування наказів»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) з 04.11.2022 з урахуванням пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 2022 р. № 912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції»;

- зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції продовжити дію трудового договору укладеного 21.02.2022 з ОСОБА_1 на посаді начальника Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові з урахуванням пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 2022 р. №912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції»;

- стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (, що знаходиться за адресою: вул.Грюнвальдська, 11, м.Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.11.2022 по дату постановлення рішення судом у даній справі;

- визнати протиправними дії Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 25.10.2022р. №16105/0/1-22/10.1-11 у залишенні без розгляду заяви начальника Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові про надання щорічної основної відпустки за поточний 2022 робочий рік, відповідно до ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»;

- зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (, що знаходиться за адресою: вул. Грюнвальдська, 11, м.Івано-Франківськ, 76018) розглянути заяву ОСОБА_1 про надання щорічної основної відпустки за поточний 2022 робочий рік, відповідно до ст.12 Закону У країни «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з урахуванням висновків суду у даній справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка перебувала на службі в органах Міністерства юстиції України з 27.01.1999. Позивачка зазначила, що наказом Міністерства юстиції України від 28.10.2020 №3276/к «Про поновлення» виданим на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 21.11.2017 у справі №813/7679/14, ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016 у справі №876/6477/16, постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2016 у справі №813/7679/14, наказу Міністерства юстиції України від 28.10.2020 №3275/к позивачку з 28.10.2014 поновлено на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області.

Також позивачка зазначає, що наказом Міністерства юстиції України 16.12.2020 №3767/к «Про звільнення» її звільнено з посади начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 23 грудня 2020 року з посиланням на пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією державного органу з припиненням державної служби. Наказом Головного територіального управління юстиції у Львівській області 17.12.2020 №101/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 16.12.2020 №3767/к «Про звільнення», позивачку звільнено з посади начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 23 грудня 2020 року з посиланням на пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з ліквідацією державного органу з припиненням державної служби.

Натомість, як зазначає позивачка, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2021 у справі № 380/876/21 скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року та ухвалено нове рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 3767/к від 16.12.2020 «Про звільнення»; визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Львівській області № 101/к від 17.12.2020 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 16.12.2020 № 3767/к «Про звільнення»; поновлено в друге позивачку на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 24.12.2020.

На виконання вказаного судового рішення Міністерством юстиції України прийнято наказ № 3186/к від 22.12.2021, яким скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16 грудня 2020 року № 3767/к «Про звільнення»; поновлено позивачку з 24 грудня 2020 року на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області. Однак, державним секретарем ОСОБА_2 не присвоєно рангу, не внесено посаду, на якій поновлено позивачку, у діючий штатний розпис, не встановлено категорію посад, чим зумовлено триваючі затримки виконання рішень про поновлення на роботі.

Наказом від 21.02.2022 № 217/к звільнено позивачку з посади начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області 21 лютого 2022 року за переведенням для подальшої роботи на посаді начальника Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Позивачка вказує, що станом на даний час, рішення суду про поновлення на роботі, а саме поновлення на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області фактично було не виконано.

Також зазначає, що 22.02.2022 з позивачкою укладено трудовий договір на невизначений строк, ознайомлено з наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) №390/к від 21.02.2022 «Про призначення ОСОБА_1 » про призначення на посаду начальника Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), ознайомлено з посадовою інструкцією начальника Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), з положенням про Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). 03.11.2022 у Франківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) позивачку ознайомлено з наказами Міністерства юстиції України від 02.11.2022 № 4874/5 «Про скасування наказу» та від 02.11.2022 № 4893/5 «Про скасування наказу». Усно повідомлено про звільнення з посади, копії наказу не надано. Повного розрахунку не проведено. Трудової книжки не вручено. 15.11.2022 у Львівському окружному адміністративному суді отримано фотокопію наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 03.11.2022 №2900/к «Про скасування наказів».

Окрім цього звертає увагу на те, що 25.10.2022 відповідачем протиправно відмовлено позивачці у наданні відпустки за поточний робочий рік з покликанням на те, що частину щорічної основної відпустки було надано згідно наказу №805/В від 24.05.2022. Відповідачем не враховано, що відпустку було надано наказом №805/В від 24.05.2022 за період роботи 2014-2015року, про що зазначено у тексті наказу, та на підставі відповідної заяви позивачки про надання відпустки за період 2014-2015року. 18.10.2022 позивачкою подано заяву про надання щорічної основної відпустки за поточний робочий рік, тривалістю 24 календарних днів. Дана заява не стосувалась невикористаних відпусток до 2022 року, на які має право позивачка. Надання відпустки згідно наказу №805/В від 24.05.2022 за період 2014-2015 року є компенсацією працівнику та не може обмежити право передбачене статтею 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» - право на щорічну основну відпустку за поточний 2022 робочий рік. Запропонований відповідачем підхід до правозастосування утинає дію верховенства права, позаяк перекладає на службовця всі негативні наслідки помилки, причиною якої є власна недбалість державного органу.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву, у якому представник щодо задоволення позову заперечила та вказала, що постановою Верховного Суду від 09.08.2022 скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2021. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 залишено в силі. Суд визнав звільнення (наказ МЮУ від 16.12.2020 №3767/к) позивачки правомірним, а отже, рішення (наказ) про поновлення на роботі втрачає свою силу, а відповідно і всі інші накази, які були прийняті відповідно і на підставі цього наказу. У зв`язку з цим, на виконання постанови Верховного Суду від 09.08.2022 у справі №380/876/21 Мін`юстом видано 02.11.2022 наказ №4874/5 «Про скасування наказу», яким скасовано наказ МЮУ від 22.12.2021 №3186/к «Про поновлення» щодо поновлення ОСОБА_1 з 24.12.2020 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області.

Представник відповідача відмічає, що наказом Міністерства юстиції України від 02.11.2022 №4893/5 скасовано наказ Міністерства юстиції України від 21.02.2022 №217/к «Про звільнення». У зв`язку із скасуванням наказу, який був підставою для видання наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 22.02.2022 №390/К «Про призначення» та від 22.02.2022 №402/к «Про внесення змін до наказу від 21.02.2022 №390/К «Про призначення ОСОБА_1 », відповідач видав наказ від 03.11.2022 «Про скасування наказів». Із даним наказом позивачку ознайомлено 03.11.2022 у приміщенні Франківського відділу ДВС у місті Львові. Відмітку про ознайомлення з даним наказом позивачка відмовилась поставити, про що складено акт (копія додається). Листом від 04.11.2022 №10-08/22/2409 скеровано на адресу позивачки копію акту, копію наказу від 03.11.2022 №2900/К та повідомлення про необхідність з`явитись для отримання трудової книжки. Докази такого надсилання додаються до відзиву. Тому твердження позивачки, про те, що їй лише «усно повідомлено про звільнення, не надано копії наказу…» не відповідає дійсності. Посилання позивачки лише на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі №380/876/21 є прямим зловживанням правами та спеціальним замовчуванням обставин, введенням суду в оману щодо фактичних обставин справи, адже ця постанова скасована Верховним судом, а отже не має ніякого правового значення.

Як зазначає представник відповідача, позивачка надалі в своїй позовній заяві, оскаржуючи наказ про «Про скасування наказів» в черговий раз порушує питання про «поновлення її на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції», правову оцінку якому вже надано рішеннями судів (в тому числі Верховним Судом) у справах 813/7679/14 та 380/876/21. Жодного обґрунтування неправомірності, а відповідно і підстав для скасування наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 03.11.2022 №2900/к позивачкою не наведено, всі обґрунтування зводяться лише щодо «фактичного не виконання рішення про поновлення на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції». У зв`язку із всім вище наведеним, відповідач, видаючи наказ від 03.11.2022 №2900/К «Про скасування наказів», діяв правомірно та в межах повноважень, із врахуванням всіх обставин, що передували виданню цього наказу (судове рішення після його виконання скасоване, зобов`язання вчиненні під час виконання рішення суду, мають бути повернуті до первісного стану, що передував виконаню рішення суду), а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачці щорічну основну відпустку за 2022 рік, представник відповідача вказала, що відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану. У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. Норми частини сьомої статті 79, частини п`ятої статті 80 Кодексу законів про працю України та частини п`ятої статті 11, частини другої статті 12 Закону України «Про відпустки» у період дії воєнного стану не застосовуються. У разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки». Зважаючи на норми чинного законодавства, відмова відповідача надати позивачці відпустку є правомірною.

Ухвалою судді від 02.12.2022 в справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

У підготовчому засіданні, що відбулось 28.02.2023, суд ухвалою без виходу до нарадчої кімнати постановив замінити відповідача у справі з Західного регіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) на Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Ухвалою суду від 26.04.2023 витребувано у Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ, вул.Грюнвальдська, 11; ) довідку про умови оплати праці (структуру заробітної плати) за посадою начальника Франківського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) та довідку про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 начальника Франківського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

У підготовчому засіданні, що відбулось 10.10.2023, суд ухвалою без виходу до нарадчої кімнати постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання, що відбулось 27.02.2024, з`явилась представник відповідача, яка щодо задоволення позову заперечила. Позивачка у судове засідання вкотре не з`явилась, хоча була належним чином була повідомлена про дату, місце та час його проведення.

За результатом проведеного судового засіданні суд вирішив перейти до письмового провадження з метою подальшого розгляду справи та ухвалення рішення.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Наказом Міністерства юстиції України від 28.10.2020 №3276/к «Про поновлення» відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду від 21.11.2017, ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016 та постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2016 у справі №813/7679/14 ОСОБА_1 поновлено з 28.10.2014 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 № 99 «Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги» ліквідовано, як юридичні особи публічного права, територіальні органи Міністерства юстиції, у тому числі Самбірське міськрайонне управління юстиції Львівської області без визначення правонаступника. Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 22.11.2019 внесено запис за № 7000044 про припинення юридичної особи Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.12.2020 №3767/К «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області 23.12.2020 відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією державного органу з припиненням державної служби.

Не погодившись із вищезазначеним наказом, позивачка звернулась до суду з позовними вимогами про:

- визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №3767/ к від 16.12.2020 «Про звільнення»;

- визнання протиправним та скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Львівській області №101/к від 17.12.2020 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 16.12.2020 №3767/к «Про звільнення»;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 23.12.2020.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі №380/876/21 ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позовних вимог повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено: рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 скасовано, прийнято нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 3767/к від 16.12.2020 «Про звільнення»; визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Львівській області № 101/к від 17.12.2020 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 16.12.2020 № 3767/к «Про звільнення»; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 24.12.2020.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2021 Міністерство юстиції України видало наказ від 22.12.2021 № 3186/к «Про поновлення», відповідно до якого скасовано наказ від 16.12.2020 № 3767/к «Про звільнення» та поновлено ОСОБА_1 з 24.12.2020 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області.

Надалі Міністерство юстиції України прийняло наказ від 21.02.2022 №217/к «Про звільнення», яким ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Самбірського міськрайонного управління Львівської області за переведенням для подальшої роботи на посаді начальника Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України. Підставою видання цього наказу була особиста заява ОСОБА_1 .

Наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 21.02.2022 №390/К (із врахуванням наказу від 22.02.2022 №402/К) ОСОБА_1 призначено 22.02.2022 на посаду начальника Франківського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) в порядку переведення з посади начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області.

Постановою Верховного Суду від 09.08.2022 скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2021 та залишено в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2021.

У зв`язку з цим, на виконання постанови Верховного Суду від 09.08.2022 у справі №380/876/21 Мін`юстом видано 02.11.2022 наказ №4874/5 «Про скасування наказу», яким скасовано наказ МЮУ від 22.12.2021 №3186/к «Про поновлення» щодо поновлення ОСОБА_1 з 24.12.2020 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.11.2022 №4893/5 скасовано наказ Міністерства юстиції України від 21.02.2022 №217/к «Про звільнення».

У зв`язку із скасуванням наказу, який був підставою для видання наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 22.02.2022 №390/К «Про призначення» та від 22.02.2022 №402/к «Про внесення змін до наказу від 21.02.2022 №390/К «Про призначення ОСОБА_1 », відповідач видав наказ №2900/к від 03.11.2022 «Про скасування наказів».

Наказом №2900/к від 03.11.2022 «Про скасування наказів» скасовано накази Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 21.02.2022 № 389/К «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 21.02.2022 № 217/к «Про звільнення» та від 22.02.2022 №401/К «Про внесення змін до наказу від 21.02.2022 № 389/К «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 21.02.2022 № 217/к «Про звільнення». Також цим наказом скасовано накази Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 21.02.2022 № 390/К «Про призначення ОСОБА_1 » та від 22.02.2022 № 402/К «Про внесення змін до наказу від 21.02.2022 № 390/К «Про призначення ОСОБА_1 »

Листом від 04.11.2022 №10-08/22/2409 скеровано на адресу позивачки копію акту про відмову від підпису, копію наказу від 03.11.2022 №2900/К та повідомлення про необхідність з`явитись для отримання трудової книжки.

Окрім цього позивачка зверталась із заявою від 18.10.2022 до відповідача, у якій просила надати їй щорічну основну відпустку за поточний робочий рік, тривалістю 24 календарні дні з 10.11.2022.

Листом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 25.10.2022 №16105/0/1-22/10.1-11 позивачку повідомлено, що відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Також листом повідомлено, що в 2022 році позивачці надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних днів (наказ №805/В від 24.05.2022). Таким чином, в поточному робочому році позивачка може використати 09 календарних днів даної відпустки. Відповідно до вищезазначеного, заяву позивачки від 18.10.2022 щодо надання відпустки залишено без розгляду.

Вважаючи протиправним наказ відповідача №2900/к від 03.11.2022 «Про скасування наказів», а також вважаючи протиправними дії відповідача щодо залишення заяви позивачки від 18.10.2022 без розгляду, остання звернулась до суду з метою скасування наказу №2900/к від 03.11.2022 «Про скасування наказів», поновлення її на роботі, зобов`язання продовжити дію трудового договору та зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 про надання щорічної основної відпустки за поточний 2022 робочий рік.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до абзацу 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу 1 статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

За частиною першою статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, Законом України «Про державну службу» та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України стаття 5 Закону України від 10 грудня 2015 № 889- VІІІ «Про державну службу», якщо інше не передбачено законом (далі Закон № 889-VІІІ). Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих Законом № 889-VІІІ.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (ч.4 ст.40 КЗпП).

За змістом ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина друга зазначеної статті).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Водночас ст.49-2 КЗпП України передбачає наступний порядок вивільнення працівників, які є державними службовцями: вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Таким чином, у разі вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу» на підставі п.1 ч.1, пп.1-1 ч.1 статті 87 Закону № 889-VІІІ, пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу законів про працю України переважне право на залишення на роботі для таких працівників не враховується, а суб`єкт призначення або керівник державної служби може, але не зобов`язаний пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Відповідно до ст. 9-1 Закону № 889-VІІІ доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/ перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними. Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів. Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Відповідно до частини другої статті 31 Закону № 889-VII, рішення про призначення приймається: на посаду державної служби категорії «А» - суб`єктом призначення, визначеним Конституцією та законами України, у порядку, передбаченому Конституцією України, цим та іншими законами України; на посади державної служби категорії "Б", які здійснюють повноваження керівників державної служби в державних органах, - суб`єктом призначення, визначеним законом; на інші посади державної служби категорій "Б" і "В" - керівником державної служби, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до пп.10 п.4 ст. 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17 березня 2011 року № 3166-VI державний секретар міністерства відповідно до покладених на нього завдань призначає на посади керівників територіальних органів міністерства та їх заступників і звільняє їх з посад.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 затверджено Положення про Міністерство юстиції України, відповідно до пп.10 п. 12-2 якого, державний секретар Мін`юсту відповідно до покладених на нього завдань призначає на посаду та звільняє з посади керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників, заступників керівників територіальних органів державної виконавчої служби, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, Автономної Республіки Крим, міста Києва або Севастополя, присвоює їм ранги державних службовців, застосовує заходи заохочення та притягує до дисциплінарної відповідальності.

Як встановлено судами при попередніх розглядах справ, а також судом у даній справі, 11 лютого 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 99 «Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги», якою ліквідовано як юридичну особу Самбірське міськрайонне управління юстиції Львівської області та постановлено погодитись з пропозиціями Міністерства юстиції щодо включення відділів державної виконавчої служби та відділів державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції до структури відповідних головних територіальних управлінь юстиції та утворення бюро правової допомоги в структурі місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги; покладення виконання функцій з державної реєстрації громадських об`єднань, їх відокремлених підрозділів, громадських об`єднань, що не мають статусу юридичної особи, місцевих та первинних професійних спілок, їх організацій та об`єднань, структурних утворень політичних партій, регіональних (місцевих) творчих спілок, територіальних осередків всеукраїнських творчих спілок, місцевих організацій роботодавців та їх об`єднань, з підтвердження всеукраїнського статусу громадського об`єднання на відповідні головні територіальні управління юстиції.

Таким чином, в структуру Головного територіального управління юстиції у Львівській області було включено Самбірський міськрайонний відділ державної виконавчої служби, чисельність працівників становить 10 одиниць, та Самбірський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану, чисельність працівників становить 3 одиниці, а саме Самбірське міськрайонне управління юстиції у Львівській області ліквідовано.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (далі Постанова №870) вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п.1 Постанови); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п.2 Постанови).

До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, який є додатком №1 до цієї Постанови, зокрема, включено Головне територіальне управління юстиції у Львівській області.

До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що утворюються, який є додатком №2 до цієї Постанови, включено Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Пунктом 3 Постанови №870 установлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) - Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Вказаним пунктом також визначено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

На виконання Постанови №870 наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» (далі Наказ №3173/5) ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), зокрема Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), зокрема Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Відповідно до ч.1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Відповідно до ч.5 зазначеної статті юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ч.4 ст. 105 Цивільного кодексу України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

На підставі цих нормативних актів відбулося масове вивільнення працівників вищезазначених органів, причому законодавець не зобов`язував роботодавців гарантувати їм переважне право на залишення на державній службі. Водночас позивачка оскаржила своє звільнення в суді.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі № 380/876/21 в задоволенні позову відмовлено. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021 апеляційну скаргу позивачки задоволено: скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16.12.2020 № 3767/к «Про звільнення»; визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 17.12.2020 № 101/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 16.12.2020 року № 3767/к «Про звільнення»; поновлено позивачку на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 23.12.2020.

Саме вказана постанова суду апеляційної інстанції стала підставою для поновлення позивачки на посаді начальника та подальшого її переведення на посаду начальника Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління юстиції на підставі особистої заяви позивачки.

Проте, 9 серпня 2022 року Касаційний адміністративний суд Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги у справі № 380/876/21 скасував постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021, а рішення суду першої інстанції від 01.07.2021 у справі № 380/876/21 про відмову в задоволенні позову залишив у силі.

Відтак суд вважає, що зі скасуванням цієї постанови правові підстави для прийняття наказів, якими позивачку було поновлено на посаді, відпали, а накази, прийняті на її підставі, підлягають скасуванню.

Відповідне свідчить про правомірність винесення відповідачем наказу №2900/к від 03.11.2022 «Про скасування наказів», що, у свою чергу, свідчить про необґрунтованість цієї позовної вимоги та необхідність відмови у її задоволенні.

Із даним наказом позивачку ознайомлено 03.11.2022 у приміщенні Франківського відділу ДВС у місті Львові. Відмітку про ознайомлення з даним наказом позивач відмовилась поставити, про що складено акт. Листом від 04.11.2022 №10-08/22/2409 скеровано на адресу позивачки копію акту, копію наказу від 03.11.2022 №2900/К та повідомлення про необхідність з`явитись для отримання трудової книжки.

На підставі викладеного, позовні вимоги в частині поновлення позивача на роботі, зобов`язання відповідача продовжити строк дії трудового договору та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню як похідні від першої позовної вимоги.

Щодо вимог позивачки в частині визнання протиправними дії Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 25.10.2022р. №16105/0/1-22/10.1-11 у залишенні без розгляду її заяви про надання щорічної основної відпустки за поточний 2022 робочий рік, суд відзначає таке.

15 березня 2022 року був прийнятий Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX.

Цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" (ч. 1 ст. 1 цього Закону).

Згідно з ч. 1 ст.3 цього Закону у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Стаття 12 цього Закону регулює надання відпусток на час воєнного стану.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки

У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. Норми частини сьомої статті 79, частини п`ятої статті 80 Кодексу законів про працю України та частини п`ятої статті 11, частини другої статті 12 Закону України "Про відпустки" у період дії воєнного стану не застосовуються.

У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури (ч. 2 ст. 12 цього Закону).

Суд відзначає, що на підставі норм, викладених у статті 12 Закону № 2136-IX, законодавець наділив роботодавця саме правом, а не обов`язком, надавати відпустку.

Як встановив суд, позивачка зверталась до відповідача із заявою про від 18.10.2022 до відповідача, у якій просила надати їй щорічну основну відпустку за поточний робочий рік, тривалістю 24 календарні дні з 10.11.2022.

Листом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 25.10.2022 №16105/0/1-22/10.1-11 позивачку повідомлено, зокрема, про те, що в 2022 році їй надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних днів (наказ №805/В від 24.05.2022). Таким чином, в поточному робочому році позивачка може використати 09 календарних днів даної відпустки.

Відтак, оскільки позивачка на підставі наказу №805/В від 24.05.2022 вже використала у 2022 році 15 календарних днів щорічної основної відпустки, суд висновує, що відповідачем було правомірно відмолено їй у наданні нових, 24 календарних днів щорічної основної відпустки.

Отже, суд доходить висновку, що відповідач, відмовляючи у наданні позиваці вказаної відпустки, знову ж таки діяв правомірно.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч. 2 ст. 77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

У контексті оцінки доводів позову суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) та Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.