Справа № 620/4110/22
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4110/22 Суддя (судді) першої інстанції: Ткаченко О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Кучми А.Ю. та Бєлової Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівської митниці на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року (повний текст виготовлено 17 листопада 2022 року) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтоімпорт» до Чернігівської митниці про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А

Позивач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Чернігівської митниці, в якому просив:

- скасувати рішення про коригування митної вартості товарів UA102000/2021/000035/2 від 22.12.2021 року;

- стягнути з Чернігівської митниці на користь ТОВ "Укравтоімпорт" матеріальну шкоду у вигляді надмірно сплаченого 10 % ввізного мита - 10907,16 грн та 20% ПДВ 20% - 23 995,74 грн, що разом складає 10907,16+23995,74=34902,90 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Чернігівської митниці Державної митної служби України про коригування митної вартості товарів №UA102000/2021/000035/2 від 22.12.2021. У решті позову відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівської митниці Державної митної служби України на користь ТОВ "Укравтоімпорт" судовий збір у розмірі 1240,50 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 9000,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивачем не було подано до митного органу всіх документів, передбачених ч.2 ст.53 МК України для здійснення митного оформлення, в той час, як надані документи містили розбіжності, які викликали сумніви у заявленій митній вартості імпортованого товару, що стало підставою для застосування резервного методу визначення митної вартості. Також скаржник зазначав про непідтвердження та завищення розміру витрат на правничу допомогу, який було стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавав. В суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась тим, що підприємством вчинені всі необхідні дії щодо митного оформлення ввезеного товару та надані документи на підтвердження його митної вартості згідно з вимогами митного законодавства, проте відповідач безпідставно відмовив у митному оформленні товару за визначеною, відповідно до ціни договору (контракту), митною вартістю.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, введення в Україні воєнного стану, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.08.2021 між ТОВ "Укравтоімпорт" (Покупець) та компанією KOSANA TRADING CO, LTD (Продавець) укладено Контракт №KOS210825 (далі - Контракт), відповідно до якого продавець поставляє вживані автомобілі, відповідно до номенклатури, кількості та по цінам, зазначеним в Інвойсах до Контракту. Відповідно до п. 2.1. Контракту ціни на товар, що постачається згідно даного Контракту, узгоджуються сторонами в інвойсах до Контракту та визначаються у доларах США і розуміються на умовах FOB порти України, якщо інше не обумовлено в товаросупровідних документах. Положеннями п.4.1 Контракту визначено, що платіж за цим Контрактом здійснюється Покупцем протягом 3 днів з моменту виставлення рахунку-проформи в розмірі 100% передоплата (а.с.26-31).

02.09.2021 року позивачу було виставлено проформу-інвойс Kosana-21-090002, згідно з яким вартість товару складає 2200,00 доларів США. Відповідно до платіжного доручення в іноземній валюті, 02.09.2021 року, вказаний інвойс був оплачений повністю (а.с.22, 57-58).

Згідно з проформою інвойсу позивач замовив 1 автотранспортний засіб HYUNDAI SONATA KMHE341DBНA277288.

З метою перевезення вказаного вантажу був укладений договір №82ит від 26.04.2021 року з ТОВ "ТаллиЛоджистикс", яке надає експедиторські послуги в порту Чорноморська, що підтверджується нарядом №241/, рахунком №CIGSINCR2110KS01 (а.с.34, 50-52).

З метою доставки контейнерів морем позивачем був укладений контракт №25112021UK від 26.11.2021 з CIG Shipping CO, LTD, відповідно до якого була проведена оплата в розмірі 30000 доларів США відповідно до платіжного доручення в іноземній валюті від 29.11.2022 (а.с.25, 53-56).

З метою здійснення митного оформлення товарів представником позивача було подано митну декларацію №UA102020/2021/007184, у якій митна вартість товару була визначена за ціною рахунка-фактури (інвойсу) (а.с.16-17).

На підтвердження обґрунтованості заявленої у митній декларації митної вартості товару та обраного методу його визначення декларант надав митному органу разом з декларацією наступні документи: рахунок-фактуру (інвойс), коносамент, декларація про походження товару, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, банківські документи (платіжне доручення в іноземній валюті), документ, що підтверджує вартість перевезення товару, зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу товарів (крім позначеного кодом 4104), договір про надання послуг митного брокера, фотографії автівок, копія митної декларації країни відправника, сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу, митна декларація, за якою було відмовлено у випуску товарів (а.с.16-17, 20-36, 50-58).

За результатами розгляду поданих позивачем документів, відповідачем сформовано Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення UA102020/2021/000390 та прийнято Рішення про коригування митної вартості №UA102000/2021/000035/2 від 22.12.2021, яким було скориговано митну вартість товарів, а саме, на підставі даних ЄАІС митного органу (а.с.9-15).

В п.33 вказаного рішення зазначено обставини його прийняття та джерела інформації, що використовувались митним органом для визначення митної вартості, а саме: до митного оформлення надано платіжне доручення в іноземній валюті від 02.09.2021 (МТ103 вихідний через SWIFT), яке не містить жодних відміток банку (штамп/печатка, підписи або ЕЦП), які підтверджували б факт здійсненої фінансової операції (сплати коштів за придбаний товар). Також невідомо чи був платіж у сумі 2 200 USD єдиним. Отже, у зв`язку з відсутністю у платіжному дорученні відміток банку (штамп/печатка, підписи або ЕЦП), які підтверджували б факт здійсненої фінансової операції зазначене викликає сумніви в заявленій митній вартості автомобіля; згідно з графою 71а платіжного доручення від 02.09.2021 (МТ103 вихідний через SWIFT) комісійні витрати при банківському переказі сплачувалися платником (ТОВ «Укравтоімпорт»). Але будь-який документ про розмір їх сплати митному органу не надавався, і, як наслідок, вони не включені до митної вартості автомобіля, чим порушено вимоги п.п. «а» п. 1 ч. 10 ст. 58 МК України; наявні розбіжності у поданих до митного оформлення документах щодо назв фірм одержувачів. Так, в графі «consignee - вантажоодержувач» зазначено - TO ORDER OF TULLY LOGISTICS LLC, а в графі «StampandSignature» вказано фірма - CIG SHIPPING CO, LTD,тобто наявність посередника свідчить про можливий ризик викривлення дійсної вартості товару; в контракті від 25.08.2021 №KOS210825 наявні суперечності щодо умов поставки FOB, де зазначено, що ціна товару приймається на умовах FOB порти України. Умови поставки FOB означають, що продавець здійснює поставку товару до борта судна в названому порту відвантаження, а це порти Кореї. FOB (namedportofshipment) англ. FreeOnBoard, або Франко борт (назва порту відвантаження) - термін інкотермс 2000 та 2010, який означає, що продавець виконав постачання, коли товар перейшов через поручні судна в названому порту відвантаження. Це означає, що з цього моменту усі витрати і ризики чи втрати ушкодження товару повинен нести покупець. За умовами терміну FOB на продавця покладається обов`язок з митного очищення товару для експорту. Отже має бути вказано FOB порти Кореї, оскільки відвантаження здійснюється саме в порту Кореї; невідомо, відповідно до якого контракту на перевезення здійснювалась поставка транспортного засобу, оскільки згідно з коносаментом від 13.10.2021 № CIGSINCR2110KS01 перевізником є фірма CIG SHIPPING CO, LTD, а контракт на здійснення транспортування з цією фірмою укладено значно пізніше, а саме - 26.11.2021 року (контракт від 26.11.2021 №25112021UK). Відповідно до цього контракту оплата за фрахт здійснюється на умовах 100% передоплати («швидко після підписання контракту»). В той же час в коносаменті від 13.10.2021 № CIGSINCR2110KS01 вказано, що сплату коштів за фрахт вже здійснено (запис «FREIGHT PREPAID»), що суперечить умовам контракту на транспортування. Серед наданих до митного оформлення документів відсутні платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують факт сплати коштів за фрахт, чим порушено вимоги п. 5 ч. 2 ст. 53 МК України; в документах, наданих до митного оформлення вказується різний рік виготовлення автомобіля: в проформі-інвойсі від 02.09.2021 №KOSANA-21-090002 зазначено - 2016, в митній декларації країни відправлення від 05.10.2021 №23625-21-058134Х та коносаменті від 13.10.2021 №CIGSINCR2110KS01 - 2017; наявні розбіжності у поданих документах щодо портів відправлення. В проформі- інвойсі від 02.09.2021 №KOSANA-21-090002 та в митній декларації країни відправлення від 05.10.2021 №23625-21-058134Х вказано порт Masan, Korea, а в коносаменті від 13.10.2021 №CIGSINCR2110KS01 - Incheon, Korea. Від розташування порту залежать транспортні витрати, оскільки чим далі порт, тим дорожча доставка товару; в митній декларації країни відправлення не вказано, згідно з яким документом здійснювався продаж транспортного засобу, а саме - відсутній номер контракту та/або інвойсу.

Таким чином, у зв`язку з розбіжностями в документах, відсутністю можливості митного органу упевнитись в правильності заявленої митної вартості ТЗ, а також, наявну цінову інформацію щодо вартості оцінюваного ТЗ згідно з інтернет-ресурсом аutowini.com, відповідач дійшов висновку про наявність підстав для відмови у застосуванні основного методу визначення митної вартості (за ціною договору), внаслідок чого митну вартість легкового автомобіля марки «HYUNDAI» модель «SONATA» номер кузова НОМЕР_1 скориговано відповідно до п. 53 Методики за ціною продажу в країні придбання, з урахуванням вимог ст. 64 МК України - цінова інформація інтернет-ресурсу аutowini.com. Митну оцінку транспортного засобу здійснено із застосуванням резервного методу на рівні 7199 USD (5799 USD + вартість транспортування до митного кордону України згідно з ціновою базою даних ЄАІС Держмитслужби).

Вважаючи оскаржуване рішення відповідача протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про необґрунтованість використання відповідачем резервного методу визначення митної вартості товару, оскільки були наявні всі правові підстави для визначення митної вартості імпортованого товару за першим методом - за ціною договору.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами регулюються Конституцією України, Митним кодексом України, яким врегульовано відносини, пов`язані із справлянням митних платежів.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 246 МК України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно зі ст. 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи. Електронне декларування здійснюється з використанням електронної митної декларації, засвідченої електронним цифровим підписом, та інших електронних документів або їх реквізитів у встановлених законом випадках, а також електронних (сканованих) копій паперових документів, засвідчених електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи (ст. 257 МК України).

В силу ст. 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно з ч. 1 ст. 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

У відповідності до ст. 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.

Відповідно до ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій ст. 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень ст. 55 цього Кодексу. Орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені ст. 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Згідно з ч. 2 ст. 53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у ч.ч. 5, 6 ст. 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у ч. 2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Таким чином, лише у випадку, якщо документи, що надані при митному оформленні товару, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, наявні підстави для надання додаткових документів на вимогу митного органу.

Митний орган має право відійти від визначених законодавчих обмежень, що пов`язують з перевіркою основного переліку документів, які підтверджують митну вартість, та витребувати від декларанта додаткові документи лише якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, адже такі недоліки не дозволяють митному органу повноцінно здійснити визначений законом мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи для розмитнення задекларованого товару. При цьому, зазначені розбіжності повинні бути не будь-якими, а лише тими, що стосуються числового значення заявленої митної вартості чи розрахунку митної вартості, здійсненої декларантом.

Так, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених ч. 6 ст. 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі, невірно визначено митну вартість товарів (ч. 1 ст. 55 МК України).

Відповідно до ст. 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями ст.ст. 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

Отже, митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості товарів. Однак, дискреційні функції митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю. До таких, зокрема, належать процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов`язок послідовного вибору методів визначення митної вартості товарів.

В обґрунтування сумнівів щодо зазначеної митної вартості товару, відповідачем визначено, що в документах, поданих до митного оформлення, наявні розбіжності, щодо яких колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Колегія суддів зазначає, що подання до митного органу паперової копії електронного документа - платіжного доручення в іноземній валюті від 02.09.2021 по системі SWIFT на суму 2 200 USD без скріплення її відповідною печаткою чи штампом банку не має наслідком втрати нею статусу доказу за наявності всіх необхідних обов`язкових елементів, за якими можна встановити фактичне проведення розрахунків між сторонами грошового переказу. Крім того, така копія в жодному випадку не свідчить про наявність числових розбіжностей між складовими митної вартості, оскільки визначена у платіжному дорученні сума відповідає заявленій митній вартості імпортованого товару та відповідає вартості, визначеній у проформі інвойсі, тобто вартості за контрактом.

Наявний у митного органу сумнів щодо підтвердження факту здійснення оплати має бути, перш за все, обґрунтованим, тобто підтверджуватись відповідними доказами, а не базуватись на формальних можливостях та здогадках, зокрема, що відповідний платіж не був єдиним.

Зазначення в платіжному доручення, що комісійні витрати при банківському переказі сплачувалися платником (ТОВ «Укравтоімпорт») також не мають наслідком висновки, що відповідні комісійні витрати взагалі були передбачені при здійсненні оплати, з огляду на відсутність визначеного розміру таких комісійних у платіжному дорученні, що свідчить про безпідставність висновків митного органу про їх наявність та необхідність включення таких комісійних до ціни імпортованого товару.

Розбіжності щодо назв фірм одержувачів також жодним чином не впливають на вартість імпортованого позивачем товару, заявленого до митного оформлення, оскільки не мають жодного впливу на формування складових митної вартості. Ризик викривлення митної вартості має бути доведений митним органом, при обґрунтуванні прийняття відповідного рішення щодо коригування заявленої до оформлення митної вартості товару.

Суперечності в умовах контракту щодо порту відправки товару за умовами Інкотермс FOB не змінюють самих умов поставки та не свідчать, що у разі зміни порту при сталих умовах поставки, відбувається вплив на вартість товару, що підлягає сплаті покупцем і не мають наслідком розбіжності у складових митної вартості, що є обов`язковою умовою для відмови у застосування основного методу визначення митної вартості товару.

Щодо розбіжностей при зазначенні року випуску автомобіля, то при здійсненні машинного перекладу за допомогою відкритого перекладача Google Translate судом встановлено, що у свідоцтві про зняття транспортного засобу з реєстрації від 30.06.2021 зазначено, що імпортований позивачем транспортний засіб належить до модельного ряду 2017 року, в той час, як перша реєстрація транспортного засобу була проведена 28.07.2016, що пояснює розбіжності у зазначенні року транспортного засобу. В той же час, вказані розбіжності не мають впливу на формування вартості товару, оскільки не стосуються складових митної вартості.

Аналогічно, наявні розбіжності щодо дати коносаменту від 13.10.2021 № CIGSINCR2110KS01 та укладання контракту із CIG SHIPPING CO, LTD від 26.11.2021 №25112021UK не впливають на складові митної вартості. Тому, можливі помилки, описки чи розбіжності в датах поданих до митного оформлення документах не свідчать про наявність розбіжностей у числових значеннях митної вартості імпортованого товару.

Експортна декларація країни відправлення також не є обов`язковим документом, що подається для митного оформлення імпортованого товару та може слугувати лише, як додаткове джерело інформації про товар, а тому відсутність в ній номер контракту та/або інвойсу не може мати наслідком відмову в застосування основного методу визначення митної вартості.

Згідно з ч.2 ст.53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є, зокрема, транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів.

Відповідно до графи 20 р.ІІІ Правил заповнення декларацій митної вартості, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №599, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.06.2012 за №984/21296, для підтвердження витрат на транспортування декларантом подаються документи про вартість перевезення оцінюваних товарів, до яких можуть належати рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів.

Судом встановлено, що позивачем подано всі необхідні документи, які містять реквізити, що надають можливість ідентифікувати імпортований товар, визначити складові його митної вартості та підтвердити відомості щодо ціни товару, що фактично сплачена або підлягає сплаті.

Колегія суддів, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 12.03.2019 у справі № 826/2313/16, 13.06.2019 у справі № 820/6315/15, від 27.03.2020 у справі №540/2605/18, від 06.05.2020 у справі №140/1713/19, від 25.11.2020 у справі №1.380.2019.001657, від 15.04.2021 у справі №804/14964/15 та від 18.11.2022 у справі №818/902/17, звертає увагу на те, що обов`язок довести задекларовану митну вартість товару лежить на декларанті. Декларант при митному оформленні імпортованого товару зобов`язаний надати документи за переліком, визначеним ч.2 ст.53 МК України. Митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Наявність у митниці обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товар.

Митний орган зобов`язаний зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.

Отже, необхідність витребування додаткових документів передусім є способом упевнитися у тому, що декларант правильно визначив митну вартість. А підстава для незастосування основного методу визначення митної вартості товару передбачена ч.2 ст.58 МК України, відповідно до якої метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

У цьому випадку у відповідача були наявні всі необхідні документи, які підтверджували митну вартість товару за основним методом (за ціною контракту), а наведена в них інформація щодо митної вартості та її складових (кількісні та якісні характеристики товару, його цін) не містила розбіжностей, піддавалась обчисленню і підтверджувала ціну товару.

Таким чином, у відповідності до ст. 58 МК України позивач визначив митну вартість експортованого товару, виходячи з вартості ввезеного товару, яка підлягала сплаті постачальнику.

Разом з тим, наявність у митного органу інформації про те, що товар, подібний тому, який задекларований позивачем, раніше розмитнювався за іншою вартістю, не може утворити підстав для відмови у визнанні заявленої позивачем митної вартості за основним методом, оскільки митні органи при здійсненні митного контролю, у тому числі з питань контролю правильності визначення митної вартості, мають діяти у спосіб, визначений МК України, а відомості, які містяться в автоматизованій системі, мають лише допоміжний інформаційний характер при прийнятті органом доходів і зборів відповідних рішень. Наявність у відповідача інформації про те, що подібний товар у попередні періоди розмитнювався за вартістю більшою, ніж задекларована декларантом, за відсутності інших визначених законом підстав, що обумовлюють межі і способи здійснення органом доходів і зборів контролю митної вартості, не утворює підстав для відмови у визнанні заявленої декларантом митної вартості за основним методом та її визначенні за іншим методом, оскільки торгові відносини є різноманітними, здійснюються на принципах автономії волі та свободи договору, при цьому безліч обставин можуть впливати на їх ціну (характеристика товару, виробник, торгова марка, умови і обсяги поставок, наявність знижок тощо). Наявні у органі доходів і зборів відомості не можуть містити усієї інформації, що стосується суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, товарів і умов їх продажу, тому такі дані не можуть мати більше значення, ніж надані декларантом первинні документи про товар.

У відповідності до ч. 2 ст. 55 МК України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити, зокрема: обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у визнанні задекларованої ним митної вартості товару за основним методом, визначив митну вартість за другорядним методом (резервним) та прийняв оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів, яке є неправомірним та підлягає скасуванню судом.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині незадоволених позовних вимог, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Разом з тим, щодо розподілу судом першої інстанції витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Пунктом 1 ч.3 ст.132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 наведеної статті передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч.5 ст.134 КАС України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог ч.5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень ст.134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем подано до суду копію Договору про надання правової допомоги від 17.01.2022 (а.с.40-41), копію Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 16.06.2022 серії АН № 1070859 (а.с.38), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.39), копію акта надання правових послуг №А01/22 від 16.06.2022 (а.с.42), копію платіжного доручення від 13.06.2022 №507 на суму 9000,00 грн. (а.с.43).

Частина 1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 наведеного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №640/15803/19, від 01.09.2020 у справі №640/6209/19, які мають бути враховані судом при вирішенні спірних правовідносин.

Отже, положення чинного законодавства визначають можливість встановлення розміру вартості правничої допомоги адвоката у фіксованому розмірі із виключенням погодинної оплати, залежно від часу, витраченого адвокатом на здійснення представництва чи надання іншої правової допомоги.

В поданому до суду першої інстанції акті надання правових послуг №А 01/22 від 16.06.2022 (а.с.42) зафіксовано які саме послуги надавались позивачу - послуги правової допомоги, підготовка та подача позовної заяви до суду щодо оскарження Рішення про коригування митної вартості товарів UA102000/2021/000035/2, їх загальна вартість - 9000,00 грн, а тому він є належним доказом, що описує надані послуги з правової допомоги позивачу.

Наведене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 10.09.2020 у справі №420/6027/19.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц дійшла висновку, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у вказаній справі зазначила про необхідність надання оцінки виключно тим обставинам, щодо яких сторона має заперечення.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо питання наявності у суду можливості самостійно зменшувати розмір витрат на правничу допомогу за відсутності відповідного клопотання відповідача (суб`єкта владних повноважень).

Відповідна заборона також прямо закріплена у ч.6, 7 ст.134 КАС України, відповідно до якої у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, відповідач зазначав, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу є завищена, дана справа належить до справ незначної складності, предмет спору не є складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг та складність процесуальних документів не є значними, не підтверджено кількість часу, витраченого адвокатом на виконання робіт.

Дослідивши наведені обґрунтування колегія суддів зазначає, що позивачу надавалась кваліфікована правова допомога адвокатом Одінцовим Е.В., який діяв на підставі ордеру серії АН №1070859 та відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №6059, вартість правових послуг була визначена у фіксованому розмірі, що виключає необхідність подання погодинного розрахунку, враховуючи обсяг сформованих та поданих до суду документів, характер спірних правовідносин та рівень складності даної справи, колегія суддів доходить висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн є цілком співмірною у відповідності до ч.5 ст.134 КАС України.

Натомість, належних обґрунтувань, в чому саме виявляється неспівмірність заявленої до відшкодування суми витрат на правничу допомогу та пояснень, яка сума є в даному випадку співмірною зі складеністю справи та виконаними адвокатом робіт, відповідачем до суду не надано.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на положення ч.3 ст.139 КАС України, відповідно до яких при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи, що суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, а саме з двох позовних вимог задовольнив одну, то і при розподілі витрат на правничу допомогу підлягали застосування положення ч.3 ст.139 КАС України шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача половини витрат на правничу допомогу, тобто 4500,00 грн (9000,00 грн * 50%).

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, однак допустив порушення норм процесуального права, яке вплинуло на правильність визначення суми витрат на правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для частково задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в мотивувальній та резолютивній частинах.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Керуючись ст.243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Чернігівської митниці - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року змінити в мотивувальній частині з урахуванням висновків даної постанови.

Викласти абзац 4 резолютивної частини рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року в наступній редакції:

«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівської митниці () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтоімпорт" (код ЄДРПОУ судовий збір у розмірі 1240,50 грн (тисяча двісті сорок грн 50 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу - 4500,00 грн (чотири тисячі п`ятсот грн 00 коп.).».

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Текст постанови складено 04 березня 2024 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді А.Ю.Кучма

Л.В.Бєлова