Справа № 300/8822/23
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2024 р. справа № 300/8822/23

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 5 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_5, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до 5 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (надалі - відповідач) про:

визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформлене листом від 24.11.2023 №12/13868-23-Вих, про відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби згідно абз. «г» пп. 2 п. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби на підставі абз. «г» пп. 2 п. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації на посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії - водія відділення логістики 7 прикордонної застави 2 прикордонної комендатури 5 прикордонного загону Державної прикордонної служби України. Так, 28.08.2023 та 31.10.2023 позивачем подано рапорти по команді із відповідними документами про звільнення із військової служби на підставі пп. 2 п. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Однак, розглянувши вказані рапорти, зокрема останній, в.о командира ВЧ НОМЕР_2 полковником ОСОБА_2 надано відповідь, оформлену листом №12/13868-23-Вих від 24.11.2023, згідно якого матеріали, подані до рапорту, не дають підстав для звільнення позивача з військової служби. Позивач вважає таке рішення відповідача та відмову у звільненні із військової служби за сімейними обставинами протиправними та такими, що порушують його права, оскільки, на його думку, на його утриманні перебуває троє дітей, що є підставою для його звільнення зі служби.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.12.2023 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.

У зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.01.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Також вказаною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_5 (гадалі - третя особа).

10.01.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначив, що підстави для задоволення позову відсутні. Зокрема, представник наголосив, що згідно доданих позивачем до рапортів від 28.08.2023 та 31.10.2023 копій документів, останнім фактично не було надано до 5 прикордонного загону жодних документів, які підтверджують факт перебування на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, а саме: відсутнє підтвердження, що ОСОБА_3 свого сина ОСОБА_4 не утримує, а дитина, як стверджує позивач, перебуває саме на його утриманні; б) позивачем не надано жодних підтверджуючих документів, з ким саме проживає його син від першого шлюбу - ОСОБА_5 . Також представник відповідача зазначив, що порядок проходження громадянами України військової служби в Державній

прикордонній службі України визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009. Тому помилковими є, на думку відповідача, посилання позивача щодо обов`язку надіслання до відповідного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_4 у триденний термін запиту для перевірки сімейного стану військовослужбовця, передбаченого нормами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, оскільки 5 прикордонний загін Державної прикордонної служби України де-юре і де-факто позбавлений можливості застосувати норми вказаного Положення.

18.01.2024 судом отримано пояснення від третьої особи, в яких представник зазначив, що рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби приймає командир військової частини, у якій військовослужбовець проходить військову службу, на підставі представлених документів, а проведення обстеження сімейного стану у випадку звільнення військовослужбовця з військової службиза призовом під час мобілізації не передбачено чинним законодавством. У зв`язку із цим, просив у задоволенні позовної заяви відмовити.

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджено та відповідачем не заперечується, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації на посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії - водія відділення логістики 7 прикордонної застави 2 прикордонної комендатури 5 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 08.06.2023, між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб (а.с. 8).

У позивача та його дружини ОСОБА_6 є спільна дитина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 22.08.2023 (а.с. 11).

Також ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 09.10.2015 (а.с. 9).

Окрім того, у дружини позивача є ще неповнолітній син - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 13.11.2007 (а.с. 10).

Згідно акту обстеження метеріально-побутових умов сім`ї від 25.10.2023, складеним на підставі заяви ОСОБА_6 , позивач проживає разом із заявником ( ОСОБА_6 ), ОСОБА_9 і ОСОБА_7 (а.с. 39).

28.08.2023 ОСОБА_1 звернувся до начальника 7 прикордонної застави 2 прикордонної комендатури із рапортом, згідно якого просив у зв`язку із сімейними обставинами - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, а саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнити з лав Державної Прикордонної служби України (а.с. 41). До вказаного рапорту позивачем долучено нотаріально посвідчені документи, зокрема свідоцтва про шллюб з ОСОБА_6 та свідоцтв про народження згаданих дітей (а.с. 8-11).

За наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, відповідачем прийнято рішення про відмову у задоволенні рапорту позивача та, як наслідок, відповідь надана 19.09.2023 у вигляді листа за №12/11430-23-Вих (а.с. 6).

03.11.2023 ОСОБА_1 повторно звернувся до начальника 7 прикордонної застави 2 прикордонної комендатури із анаологічним рапортом, згідно якого просив у зв`язку із сімейними обставинами - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, а саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнити з лав Державної Прикордонної служби України (а.с. 51). До вказаного рапорту позивачем долучено нотаріально посвідчені документи, зокрема свідоцтва про шллюб з ОСОБА_6 та свідоцтв про народження згаданих дітей (а.с. 8-11), а також відомість з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору (а.с. 42), лист з Державної виконавчої служби про сплату аліментів (а.с. 43), акт обстеження метеріально-побутових умов сім`ї від 25.10.2023 (а.с. 39) та заяву дружини про спільне проживання з підписами сусідів (а.с. 45).

За наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, відповідачем вдруге прийнято рішення про відмову у задоволенні рапорту позивача та, як наслідок, відповідь надана 24.11.2023 у вигляді листа за №12/13868-23-Вих, в якому повідомлено, що матеріали, подані до рапорту, не дають підстав для звільнення позивача з військової служби із причин, зазначених у відповіді на попередній рапорт (а.с. 7).

Позивач вважає таке рішення відповідача та відмову у звільненні із військової служби за сімейними обставинами протиправними та такими, що порушують його права, оскільки на його утриманні перебуває троє дітей, що є підставою для звільнення зі служби, а тому позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Зокрема, останнім Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №49/2024 від 05.02.2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14.02.2024 строком на 90 діб.

Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.

Крім цього, відповідно до пункту 2 вже згаданого Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, надалі - Закон №389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (надалі - Указ №69/2022). Згідно пункту 4 Указу №69/2022, призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

У свою чергу, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (надалі - Закон №2232-XII).

Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Частиною 6 ст. 2 Закону №2232-ХІІ визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період врегульовано пунктом 2 частини четвертої статті 26 Законом №2232-ХІІ.

Зокрема, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Надаючи оцінку доводам позивача, що надані разом із рапортом про звільнення з військової служби документи беззаперечно свідчать про те, що на його утриманні перебувають троє дітей, які не досягли 18 років, а тому наявні підстави для звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, суд зазначає наступне.

Так, виходячи з положень статті 3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття «сім`ї», можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 №5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»: членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін «сім`я» означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

В той же час, в контексті спірних відносин, визначальним для цієї справи є не встановлення факту проживання однією сім`єю, а утримання позивачем, як вітчимом, неповнолітнього сина своєї дружини - ОСОБА_9 , а також власного сина - ОСОБА_8 .

З цього приводу слід зазначити, що якщо сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, то стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.

Суд звертає увагу, що відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Втім, в свідоцтві про народження ОСОБА_9 (серія НОМЕР_6 від 13.11.2007) батьком вказано ОСОБА_10 (а.с. 10).

Водночас, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України).

Згідно з частиною 1 статті 260 Сімейного кодексу України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст. 268 СК України).

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_6 , має право на участь у вихованні ОСОБА_9 , при цьому, обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останнього немає батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Враховуючи, що ОСОБА_9 має принаймні матір, обов`язок щодо його утримання не може бути покладено на його вітчима, і як наслідок, застосувати підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, для звільнення його з військової служби, не є можливим.

Крім того, належних і допустимих доказів, що у ОСОБА_9 немає батька або, що його батько не може надавати належного утримання, суду не надано та до рапорту про звільнення з військової служби долучено не було.

Також суд звертає увагу, що до рапорту про звільнення, а також і матеріали справи не містять відомостей про те, що батько ОСОБА_9 - ОСОБА_10 не приймає участі у його вихованні, ухиляється від його утримання чи позбавлений батьківських прав тощо.

В свою чергу, наданий позивачем акт обстеження метеріально-побутових умов сім`ї від 25.10.2023, складений депутатом Івано-Франківської міської ради 8-го скликання про те, що ОСОБА_9 та позивач проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути прийнятий судом в якості доказу утримання позивачем ОСОБА_9 , оскільки такий тільки підтверджує факт спільного проживання, а не обов`язок утримання позивачем ОСОБА_9 . Водночас, сам факт проживання однією сім`єю про такі обставини не свідчить.

Більше того, згаданий акт не містить жодної інформації про те, чи має можливість дружина позивача утримувати, зокрема ОСОБА_9 ; чи наявні у ОСОБА_9 батько та інші родичі, наведені в частині 1 статті 268 Сімейного кодексу України, які можуть їх утримувати; в який спосіб позивач утримує ОСОБА_9 , приймаючи до уваги і те, що він перебуває на військовій службі.

Щодо доводів відповідача про непідтвердження позивачем факту перебування на утриманні ОСОБА_1 його сина - ОСОБА_8 , то суд зазначає наступне.

Так, як уже встановлено судом, до рапорту від 31.10.2023 позивачем було надано лист з Державної виконавчої служби від 12.10.2023 №195895, згідно якого підтверджується факт відкритого виконавчого провадження НОМЕР_10 з примусового виконання виконавчого листа №344/17167/15-ц, виданого Івано-Франківським міськи судом від 22.02.2016 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_11 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн, починаючи з 08.12.2015 та до досягнення дитиною повноліття. Також повідомлено про наявну заборгованівсть зі сплати аліментів в сумі 4 777,00 грн станом на 01.10.2023 (а.с. 43).

Зміст вказаного листа дозволяє суду дійти переконання, що рішенням суду по справі №344/17167/15-ц та, як наслідок, відкритим виконавчим провадженням НОМЕР_10 з його виконання підтверджено факт того, що ОСОБА_8 перебуває на утриманні позивача, оскільки останній сплачує аліменти саме на утримання останнього.

При цьому, доводи відповідача про наявну заборгованість в межах згаданого виконавчого провадження не нівелюють факт утримання позивачем ОСОБА_8 , а тільки можуть свідчити про невчасне виконання обов`язку.

Так, виходячи з логічного та телеологічного тлумачення (аналізу) положень підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, можна дійти висновку, що вказана норма вказує на те, що військовослужбовець, який виявив бажання звільнитись з військової служби, має тільки підтвердити факт перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Більше того, суд враховує факт того, що позивач на сьогодні проходить військову службу та захищає державний суверенітет в складі Державної прикордонної служби України, що ймовірно могло спричинити виниклу заборгованість. Адже, враховуючи те, що рішенням суду присуджено стягувати з ОСОБА_1 на користь неповнолітнього ОСОБА_11 , починаючи з 08.12.2015, аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн, то шляхом математичних розрахунків можна вирахувати, що сума заборгованості (станом на 01.10.2023) у розмірі 4 777,00 грн виникла внаслідок несплати аліментів близько шести місяців, тобто під час перебування позивача на військовій службі. Водночас, вказане підтверджує, що починаючи з 08.12.2015, позивач сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 та, як наслідок, останній перебуває на утриманні позивача.

Проте, суд зауважує, що враховуючи попередні висновки щодо непідтвердження позивачем утримання сина дружини - ОСОБА_9 , спірне рішення відповідача є правомірним, оскільки Петльований не надав достатніх доказів на підтвердження факту перебування, у відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, на утриманні останнього трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років.

Отже, у даному випадку, суд погоджується із позицією відповідача щодо відсутності правових підстав для звільнення позивача з військової служби згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі рапорту від 31.10.2023.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Окрім цього, суд відхиляє посилання позивача на Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (надалі - Положення №1153/2008), оскільки в даному випадку ОСОБА_1 проходить службу у Державній прикордонній службі України, а тому слід застосовувати норми Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (надалі - Положення №1115/2009).

Так, відповідно до п. 279 Положення №1115/2009, військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.

Пунктом 288 вказаного Положення передбачено, що у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення. У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення. Форма та порядок подання про звільнення військовослужбовців з військової служби та перелік документів, які додаються до нього у випадках, передбачених абзацами першим і другим цього пункту, визначаються наказом Міністерства внутрішніх справ України.

Отже, з наведених норм Положення №1115/2009 слідує, що документи на підтвердження підстав звільнення подаються військовослужбовцем. На особу, уповноважну приймати рішення про звільнення з військової служби обов`язку вживати будь-які заходи для отримання таких документів не покладається.

Більше того, суд звертає увагу, що п. 213 Положення №1153/2008, на який посилається позивач та яки й передбачає, що командир військової частини зобов`язаний надіслати у триденний строк до відповідного ІНФОРМАЦІЯ_4 за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запит для перевірки його сімейного стану, стосується звільнення військовослужбовців строкової військової служби та, відповідно можливості звільнення зі строкової військової служби достроково відповідно до пунктів «б», «в», «г» частини 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Водночас, в даному випадку позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації та, відповідно, предметом спору є можливість його звільнення на підставі пункту «г» частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) до 5 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_9, АДРЕСА_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_5 (код ЄДРПОУ НОМЕР_8, АДРЕСА_4), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Відповідачу та третій особі рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.