Справа № 320/16533/23
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Компанії «Інтернешнл Дістріб`юшн Сістемз Лімітед» (International distribution systems limited), подану 12 жовтня 2023 року на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року у справі за заявою Компанії «Інтернешнл Дістріб`юшн Сістемз Лімітед» (International distribution systems limited) про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом Компанії «Інтернешнл Дістріб`юшн Сістемз Лімітед» (International distribution systems limited) до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатські мінеральні води», про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви Компанії «Інтернешнл Дістріб`юшн Сістемз Лімітед» (International distribution systems limited) про забезпечення позову.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, Компанія «Інтернешнл Дістріб`юшн Сістемз Лімітед» (International distribution systems limited) звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення адміністративного позову. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного судового рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми процесуального права.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках та з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на особливості розгляду даної категорії справ та вищезазначені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що існує необхідність продовження строку розгляду даної справи на п`ятнадцять днів.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено, що 21.09.2023 року на адресу Київського окружного адміністративного суду від Компанії «Інтернешнл Дістріб`юшн Сістемз Лімітед» (International distribution systems limited) надійшоа заява про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій позивач просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони службовим особам Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, укладати господарсько-правовий договір з Товариством з обмеженою відповідальністю Карпатські мінеральні води щодо управління корпоративними правами Компанії «Інтернешнл Дістріб`юшн Сістемз Лімітед» (International distribution systems limited) у вигляді простих бездокументарних іменних акцій Приватних акціонерних товариств «Моршинський завод мінеральних вод «Оскар» та «Індустріальні та дистрибуційні системи», переданими в управління АРМА ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва у справах №761/24404/22 та №761/24405/22.

Обґрунтовуючи вказану заяву, позивач зазначив, що ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва у справах №761/24404/22 та №761/24405/22 АРМА були передані в управління корпоративні права Компанії «Інтернешнл Дістріб`юшн Сістемз Лімітед» (International distribution systems limited) у вигляді простих бездокументарних іменних акцій Приватного акціонерного товариства «Моршинський завод мінеральних вод «Оскар» та Приватного акціонерного товариства «Індустріальні та дистрибуційні системи».

Рішенням АРМА, оформленим протоколом від 10.03.2023 року №17, визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Карпатські мінеральні води» переможцем конкурсного відбору управителя корпоративними правами Компанії «International distribution systems limited» у вигляді простих бездокументарних іменних акцій Приватного акціонерного товариства «Моршинський завод мінеральних вод «Оскар» та Приватного акціонерного товариства «Індустріальні та дистрибуційні системи».

Проте, на думку позивача, такі дії відповідача є протиправними, оскільки в силу вимог чинного законодавства управителем цінних паперів у вигляді бездокументарних іменних акцій може бути виключно інвестиційна компанія, для якої здійснення діяльності з управління портфелем фінансових інструментів є виключним видом діяльності, і яка отримала ліцензію Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на здійснення діяльності з управління фінансовими інструментами (цінними паперами), у той час як Товариство з обмеженою відповідальністю «Карпатські мінеральні води» не є інвестиційною компанією, не здійснює діяльність з управління портфелем фінансових інструментів, та не володіє ліцензією на управління цінними паперами.

Крім того, позивач зазначив, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатські мінеральні води» відсутній досвід з управління цінними паперами, а тому третя особам не може бути ефективним управителем для арештованих активів Компанії «International distribution systems limited».

Також позивач зауважив, що у додатку 1 до Протоколу №13 Уповноваженої особи АРМА від 08.02.2023 року (проект оголошення) зазначається, що з переможцем конкурсного відбору після завершення оцінки арештованих корпоративних прав укладається договір управління.

Так, позивач зауважив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Карпатські мінеральні води» має намір після укладення договору управління з АРМА проводити кадрові зміни у менеджменті підприємства, здійснювати контроль виробничих процесів та розпоряджатися майном та виробничими потужностями Компанії.

Крім того, позивач зауважив, що норми чинного законодавства не встановлюють повноважень АРМА щодо управління переданим йому майном, призначення та звільнення керівництва товариств, корпоративні права яких передані йому в управління.

Проте, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 23.05.2023 року у справі №761/24404/22, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 30.08.2023 року, безпідставно наділено АРМА повноваженнями самостійно змінювати керівництво Приватного акціонерного товариства «Моршинський завод мінеральних вод «Оскар», без погодження з власником корпоративних прав.

Позивач вважає, що механізм управління корпоративними правами Компанії «International distribution systems limited», визначений у вищевказаній ухвалі, суперечить положенням чинного законодавства, проте оскільки ця ухвала набрала законної сили, АРМА може скористатися механізмом управління арештованим майном Компанії, встановленим в цій ухвалі, зокрема, може змінити керівництво Приватного акціонерного товариства «Моршинський завод мінеральних вод «Оскар» без погодження таких дій з акціонерами Компанії.

У зв`язку з цим, позивач вважає, що навіть ще не уклавши з третьою особою договір управління, АРМА намагається в обхід вимогам законодавства змінити керівництво Приватного акціонерного товариства «Моршинський завод мінеральних вод «Оскар».

Позивач зауважив, що уповноважена особа АРМА листом від 11.09.223 року повідомила позивача про намір укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатські мінеральні води» договір управління активами, зазначеними у Запиті, до отримання дозволу на концентрацію відповідно до Закону України «Про захист економічної конкуренції».

На думку позивача, такі дії суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки передача корпоративних прав позивача в управління Товариству з обмеженою відповідальністю «Карпатські мінеральні води» потребуватиме отримання дозволу Антимонопольного комітету України на концентрацію.

Позивач зазначив, що в разі задоволення позовних вимог укладений АРМА з управителем договір підлягає визнанню недійсним, для чого позивач повинен буде звертатися до господарського суду, що покладе на нього додатковий тягар.

На переконання позивача, забезпечення позову у вигляді заборони АРМА укладати договір з управителем майна має запобігти настанню вищевказаних негативних наслідків.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Частиною 2 статті 150 КАС України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Крім того, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з Рекомендацією №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25.04.2019 року у справі №826/10936/18, від 30.09.2019 року у справі №826/10936/18, від 22.11.2019 року у справі №640/18007/18.

В той же час, Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 року (справа №705/4587/17) сформулював правову позицію, згідно з якою в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Колегія суддів апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що підстави, з яких може бути вжито заходів забезпечення позову, є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Так, судова колегія зауважує на тому, що фактичні обставини справи підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті.

Сам по собі факт прийняття відповідачем рішення, яке стосується прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення є очевидно протиправним і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Суд звертає увагу на те, що обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач фактично зазначає ті самі підстави, на які посилається і в позовній заяві в обґрунтування протиправності прийняття відповідачем спірних дій та рішення.

Отже, обґрунтування вказаної вимоги тотожне обґрунтуванню позовних вимог, що є неприпустимим, а застосування судом заходів забезпечення позову, про які просить позивач, без з`ясування фактичних обставин справи означатиме надання судом передчасних правових оцінок по суті пред`явленого позову і ототожнюватиметься з фактичним задоволенням позову.

Щодо посилань позивача на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 23.05.2023 року у справі №761/24404/22, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 30.08.2023 року та яка надає АРМА можливість змінити керівництво Приватного акціонерного товариства «Моршинський завод мінеральних вод «Оскар» без погодження таких дій з акціонерами Компанії «International distribution systems limited», колегія суддів зазначає, що вказана ухвала набрала законної сили, є обов`язковою до виконання та не може бути поставлена під сумнів іншим судом при вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 532 Кримінального процесуального кодексу України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Таким чином, ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 23.05.2023 року у справі №761/24404/22 набрала законної сили 30.08.2023 року, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Наведене відповідає закріпленим у статті 7 КПК України загальним засадам кримінального провадження, зокрема, принципу обов`язковості судових рішень (п.14).

Згідно з частиною другою статті 21 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Стаття 129 Конституції України визначає, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

За неповагу до суду чи судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності.

Положеннями статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неприпустимість твердження позивача про те, що механізм управління корпоративними правами Компанії «International distribution systems limited», визначений у вищевказаній ухвалі, суперечить положенням чинного законодавства, оскільки ця ухвала набрала законної сили та є обов`язковою для виконання, а тому у межах вирішення питання про забезпечення позову у суду відсутні підстави піддавати сумніву вказану ухвалу та не враховувати її.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Компанії «Інтернешнл Дістріб`юшн Сістемз Лімітед» (International distribution systems limited), подану 12 жовтня 2023 року, залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.