Справа № 420/3243/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3243/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного територіального управління Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Південного територіального управління Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення своєчасного повного розрахунку під час звільнення з військової служби ОСОБА_1 ; зобов`язати Південне територіальне управління Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні, а саме з 12.10.2021 року по 20.01.2024 року відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Поставною Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходивв військову службу з 06.04.2005 по 12.10.2021 у Південному територіальному управлінні Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ). У період проходження військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалось не в повному обсязі, а саме: у період з 01.12.2015 по 13.10.2021 не в повному розмірі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення. Індексація грошового забезпечення не виплачена станом і на день подання позову. 12.12.2022 позивачем було направлено заяву до відповідача з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення. У відповідь на заяву відповідачем зазначено, що за вказівкою Департаменту фінансів Міністерства оборони України, індексація не нараховувалась та не виплачувалась з 01 січня 2016 року до окремого розпорядження, а саме до 28 лютого 2018 року. Із зазначеної довідки позивачу стало відомо, що індексація грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року не виплачувалась йому взагалі. Крім того, відповідачем не нараховано та не виплачено різницю між сумою індексації належної до виплати в місяці підвищення забезпечення і розміром підвищення грошового забезпечення, яке відбулось в березні 2018 року, за період з 01 березня 2018 року до 13 жовтня 2021 року. Так в результаті чого 02.03.2023 позивач звернувся до суду з позовною заявою. Станом на 20.01.2024 відповідачем проведено повний розрахунок заборгованості із позивачем по індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 12.10.2021року у сумі 246 313,42 грн. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 12.10.2012, а останню виплату відповідачем здійснено 20.01.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 12.10.2021 року по 20.01.2024 року на 831 день.

Ухвалою судді від 02.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

07.02.2024 до суду від Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби. Порядок проходження військової служби урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність. Виходячи з наведеного, на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116 і 117 КЗпП України та постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати не поширюються. Відповідні роз`яснення наведені в листі Департаменту з питань праці Державної служби України з питань праці 09.12.2019 року № 9300/4/4.1-дп-19, листі Директорату норм та стандартів гідної праці Міністерства соціальної політики України від 19.12.2019 року № 1880/0/206-19 та листі Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 року № 774/13/84-13. Враховуючи специфіку фінансування військових частин, порядку підпорядкування та виконання управлінських директив, отримання індексації грошового забезпечення військовослужбовці реалізовували виключно через судові рішення, що мало місце і у випадку Позивача. Право на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 13.10.2021 в розмірі 246 313,42 грн. у Позивача виникло на підставі судового рішення, яке було ухвалено вже після його звільнення. Наведені обставини свідчать і про відсутність вини Відповідача, як роботодавця, в розумінні статті 116 КЗпП України. Беручи до уваги зазначене, на час звільнення Позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, а вина Відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст. 117 КЗпП України. Стаття 117 КЗпП України, на яку посилається Позивач у своєму позові, застосовується як підстава відповідальності саме власника. Відповідно складом правопорушення є порушення власником строків розрахунку при звільненні, в той час як у даній справі Відповідачем є Військова частина НОМЕР_2 , а не власник в розумінні 117 КЗпП України.

Ухвалою суду від 08.02.2024 в задоволенні клопотання представника Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

14.02.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою відповідно до абз. 42 п.4.3. Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, що затверджені наказом МОУ № 280 від 22.05.2017 (у редакції наказу МОУ № 104 від 22.04.2021) начальник фінансового органу під час зняття військовослужбовців з грошового забезпечення повинен забезпечити їх належним грошовим забезпеченням і не пізніше дня остаточного розрахунку з військовослужбовцем видати грошовий атестат про здійснені виплати та утримання в порядку, установленому цими Правилами. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Оскільки нормами спеціального законодавства не встановлено відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті при звільненні, це ставить військовослужбовців у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 12.10.2021 року №212, підполковника ОСОБА_1 , заступника начальника відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 30 вересня 2021 року № 407 у запас за підпунктом б (за станом здоров`я - на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з правом носіння військової форми одягу, з 12 жовтня 2021 року виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

За період з 01 січня 2016 року до 28 лютого 2018 року позивачу не була нарахована та виплачена iндексація грошового забезпечення із застосуванням січня 2008 року як базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку.

12.12.2022 ОСОБА_1 звернувся до начальника Південного територіального управління Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) із заявою, у якій просив, зокрема, надати інформацію про суми виплаченої індексації грошового забезпечення за весь період служби у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) з 01.01.2008 по 13.10.2021 рр. з указанням базових місяців, що застосовувались при виплаті.

Листом від 23.12.2022 вих. №4519/юк за підписом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 позивачу надано відповідь, згідно з якою за період з 1 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року (по день виключення із списків особового складу військової частини) індексації грошового забезпечення повідомлено, що відповідно до статті 5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, пункту 6 Порядку, індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України від 04.07.2017 № 220/5140 та від 08.08.2017 № 78/0/66-17 зазначено, що механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. Пунктом 7 вказівки Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04 січня 2016 року № 248/3/9/1/2 визначено, що у зв`язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" (із змінами) індексацію грошового забезпечення не нараховувати до окремого роз`яснення. Згідно телеграми Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 23 листопада 2018 року № 248/939 право індексації грошового забезпечення було поновлено з грудня 2018 року.

Вважаючи, що відповідач протиправно не нараховував та не виплачував індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 28 лютого року із застосуванням січня 2008 року як базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку, позивач звернувся за судовим захистом (справа № 420/4378/23).

Рішенням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2023 по справі № 420/4378/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Південного територіального управління Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 28 лютого 2018 року;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 28 лютого 2018 року з урахуванням для обчислення індексації коефіцієнтів місяця підвищення тарифної ставки (окладу) січень 2008 року;

взнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 12 жовтня 2021 року;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 12 жовтня 2021 року, із врахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, як різницю між сумою індексації і розміром підвищення доходу, та здійснити виплату такої індексації з урахуванням виплаченої раніше суми.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2023 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2023 року скасовано.

Ухвалено по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Південного територіального управління Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 28 лютого 2018 року;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 28 лютого 2018 року з урахуванням для обчислення індексації коефіцієнтів місяця підвищення тарифної ставки (окладу) січень 2008 року;

визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 12.10.2021 року включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 3867,68 грн. грн відповідно до абз. 4, 6 п. 5 Порядку № 1078 у розмірі 166439,16 грн;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 12 жовтня 2021 року, із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 3867,68 грн. грн відповідно до абз. 4, 6 п. 5 Порядку № 1078 у розмірі 166439,16 грн. з урахуванням виплаченої раніше суми.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

20.01.2024 Південне територіальне управління Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) частково виконало рішення суду, нарахувавши 163 942,57 грн.

На виконання постанови 5ААС від 24.10.2023 по справі № 420/4378/23 Південне територіальне управління Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувало позивачу 82 370,85 грн індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року; 163 942,57 грн. індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 12.10.2021.

Таким чином, станом на 20.01.2024 відповідачем проведено повний розрахунок заборгованості із позивачем по індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 12.10.2021 у сумі 246 313,42 грн.

Зважаючи на те, що позивача було виключено зі списків особового складу 12.10.2012, а останню виплату відповідачем здійснено 20.01.2024, то відповідачем затримано розрахунок з 12.10.2021 по 20.01.2024 на 831 день, позивач звернувся до суду із даним позовом задля присудження йому середнього заробітку за час затримки при звільненні, а саме з 12.10.2021 по 20.01.2024 відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Поставною Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року по справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року по справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі № 826/15235/16.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З вищевикладеного слідує, що передбачений частиною першою ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Визначаючись із розміром середнього заробітку, що належить сплатити позивачу за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Положеннями Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців.

Водночас, суд враховує, що пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (20.01.2024), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 13.10.2021, проте не більш як за шість місяців, що становить 182 календарні дні (13.10.2021 13.04.2022), у зв`язку із чим позов підлягає до часткового задоволення.

При цьому суд зазначає, що правова позиція суду першочергово повинна ґрунтуватися на нормативно-правовому регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.

Так, питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції.

Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Як уже зазначалося, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

У зв`язку із цим, суд вважає, що застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності тощо, - в даному випадку недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Наразі ж, стаття 117 КЗпП України обмежує період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, на відміну від попередньої редакції, яка не обмежувала такого періоду, внаслідок чого й потребувала критеріїв/способів зменшення такої суми.

Водночас, суд вважає цілком справедливим та законодавчо обґрунтованим такий підхід щодо застосування сучасного законодавства як для правовідносин, які виникли до 19.07.2022, так і для тих, які виникли після набрання чинності статтею 117 КЗпП України, оскільки в іншому разі матиме місце прояв дискримінації за критерієм дати звільнення осіб, що звертаються до суду, та відмінний обсяг відповідної компенсації.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Південного територіального управління Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Південного територіального управління Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.10.2021 по 13.04.2022.

Зобов`язати Південне територіальне управління Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.10.2021 по 13.04.2022 включно відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк