Справа № 320/6909/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2024 року справа №320/6909/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1 ) із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач-1), Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповдач-2), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 01.04.2022 №42 - щодо призову на військову службу під час мобілізації солдата ОСОБА_1 , 1978 року народження та направлення його до військової частини НОМЕР_1 ;

- скасувати пункт 23 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.04.2022 №77 про призначення солдата ОСОБА_1 водієм ІНФОРМАЦІЯ_7 військової частини НОМЕР_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати наказ по стройовій частині, яким виключити солдата ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з дня набрання рішенням суду законної сили.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує, що він та його дружина є усиновителями двох малолітніх дітей, а відтак позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації відповідно до частини 2 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Разом з цим, ОСОБА_1 стверджує, що не зважаючи на вказані обставини, відповідачем-1 протиправно відмовлено у скасуванні наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 01.04.2022 №42 щодо призову на військову службу під час мобілізації солдата ОСОБА_1 , 1978 року народження та направлення його до військової частини НОМЕР_1 .

На переконання позивача, окреслений вище наказ є протиправним, а відтак вказує на наявність правових підстав для скасування пункту 23 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.04.2022 №77 про призначення солдата ОСОБА_1 водієм ІНФОРМАЦІЯ_7 військової частини НОМЕР_1 та звільнення його із військової служби.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

30.05.2023 від ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає про безпідставність позовних вимог та наголошує, що станом на 01.04.2022 у нього була відсутня інформація про наявність у позивача підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, таку інформацію ОСОБА_1 не надавав. Також, ІНФОРМАЦІЯ_1 наголосив, що наказ №42-од від 01.04.2022 є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування та вичерпав свою дію, з огляду на що оскарження позивачем дій щодо відмови у його скасуванні не є належним та ефективним способом захисту порушеного права. Окрім цього, представник відповідача-1, із посиланням на частину 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та положення інших нормативно-правових актів відмітив, що ОСОБА_1 із рапортом про звільнення з військової служби не звертався та наголосив, що станом на час призову позивача інформацію щодо тих обставин, що він є усиновителем двох малолітніх дітей останній не надавав, а такі відомості, в силу положень Сімейного кодексу України, є таємницею усиновлення. Резюмуючи наведене, представник ІНФОРМАЦІЯ_1 просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

09.06.2023 до Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача-2, в якому останній наводить аналогічні доводи, що і представник відповідача-1, вказує про неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права та вважає, що пункт 23 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.04.2022 №77 про призначення солдата ОСОБА_1 водієм ІНФОРМАЦІЯ_7 військової частини НОМЕР_1 прийнятий в порядку, у спосіб та в межах наданих йому повноважень.

17.07.2023 представником позивача подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в яких останнім повідомлено суд про те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №200 від 30.06.2023 солдата ОСОБА_1 , водія 3 відділення 1 кулеметного взводу роти вогневої підготовки військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом Командувача ІНФОРМАЦІЯ_8 (по особовому складу) від 06.06.2023 №294-РС у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби м.Бровари та виключений з угрупування сил і засобів міста Києва. У вказаному клопотанні представник позивача також зазначив про втрату актуальності частини позовних вимог, з огляду на те, що ОСОБА_1 не є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .

19.10.2023 від позивача до суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яким до матеріалів справи долучено копії наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.07.2023 №182 (по стройовій частині), адвокатського запиту від 06.09.2023 та наданої відповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15.09.2023 №950.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту громадянина України, Серія НОМЕР_2 , який виданий Броварським МВ ГУ МВС України в Київській області 26.09.2008.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України Президентом України видано Указ №65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», відповідно до якого постановлено, серед іншого:

1. Оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - мобілізація).

2. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

3. Мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

4. Призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Судом встановлено, що 01.04.2022 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 року про введення воєнного стану в Україні та Указу Президента України про загальну мобілізацію №65/2022 від 24.02.2022 видано наказ (з основної діяльності) №42-од «Про призов по мобілізації», відповідно до пункту 2.2 якого солдата ОСОБА_1 , 1978 року народження, ВОС 790, призвано по мобілізації та направлено 01.04.2022 на ПЗП (пункт збору поповнення, далі - Наказ №42-од) (т. 1, а.с. 20).

Надалі, командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ (по стройовій частині) від 01.04.2022 №77, пунктом 23 якого солдата ОСОБА_1 , який прибув з оперативного резерву відповідно до наказу Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України №69/2022 від 24.02.2022 на посаду водій ІНФОРМАЦІЯ_7 військової частини НОМЕР_1 , ВОС - НОМЕР_4 вважати таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання обов`язків за посадою (т. 1, а.с. 67).

Разом з цим, довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.11.2022 №218/1217 підтверджено, що позивач дійсно призваний по мобілізації, згідно Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 з 01.04.2022.

У той же час, як свідчать матеріали справи, 21.11.2022 позивач звернувся до відповідача-1 із заявою про скасування Наказу №42-од, за наслідком розгляду якого листом від 05.12.2022 №60 (т. 1, а.с. 22) ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив, що накази начальників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є правовими актами ненормативного характеру (індивідуальної дії), які вичерпують свою дію у зв`язку з реалізацією, з урахуванням чого скасувати наказ, що вичерпав свою дію з моменту призову на військову службу не вбачається за можливе.

Між тим в ході розгляду даної адміністративної справи судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №200 від 30.06.2023 солдата ОСОБА_1 , водія ІНФОРМАЦІЯ_9 військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командувача ІНФОРМАЦІЯ_8 (по особовому складу) від 06.06.2023 №294-РС у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби м. Бровари та виключено з угрупування сил і засобів оборони міста Києва.

Позивач вважає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 порушено його права та охоронювані інтереси, що мало своїм наслідком звернення до суду із даним адміністративним позовом з метою їх відновлення.

Суд відмічає, що у клопотанні від 17.07.2023 представник ОСОБА_1 вказав, що позовні вимоги до військової частини НОМЕР_1 є не актуальними, адже позивач вже не є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , тому просить врахувати зазначене та вирішити спір по суті. При цьому, суд наголошує, що окремого клопотання про відкликання чи відмову від позовних вимог у наведеній вище частині ані позивач, ані його представник не подавали, з огляду на суд вирішує дану адміністративну справу в межах заявлених позовних вимог.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України регламентовано, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

За правилами частини 1 та 2 статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII).

Згідно із частиною 9 статті 1 Закону № 2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:

допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;

призовники - особи, приписані до призовних дільниць;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України (ч. 3 ст. 24 Закону № 2232-XII).

Між тим, правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII).

Статтею 1 Закону №3543-XII визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частиною 4 статті 3 Закону №3543-XII регламентовано, що зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Пунктом 2 вказаного Положення серед іншого визначено, що за призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

В особливий період військовослужбовці проходять військову службу, резервісти призиваються на військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період (п. 251 розділу ХІV Положення №1153/2008).

Згідно із пунктом 253 розділу ХІV Положення №1153/2008 призови на військову службу військовозобов`язаних у воєнний час проводяться територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, а резервістів - командирами військових частин на підставі указів Президента України.

Початком проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період є день, визначений статтею 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Про призов громадян на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та призначення на посади командири військових частин інформують територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання (перебування) цих громадян до призову на військову службу та посадову особу, до номенклатури призначення якої належить посада, на яку призначено призваного громадянина. Про призов громадян на військову службу територіальні центри комплектування та соціальної підтримки письмово повідомляють державні органи, підприємства, заклади, установи і організації, в яких зазначені громадяни працювали, навчалися або були зареєстрованими як безробітні.

В силу вимог підпункту 1 пункту 252 розділу ХІV Положення №1153/2008 у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду: проводиться призов на військову службу військовозобов`язаних і резервістів, за винятком осіб, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також прийом громадян на військову службу за контрактом.

У свою чергу, абзацом 9 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII (у редакції, чинній станом на час мобілізації позивача) передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: усиновителі, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, на утриманні яких перебувають діти-сироти або діти, позбавлені батьківського піклування, віком до 18 років;

Відповідно до частини 2 статті 23 Закону №3543-XII (у редакції, чинній станом на час мобілізації позивача) при цьому, особи з інвалідністю, а також особи, зазначені в абзацах четвертому - дванадцятому частини першої цієї статті, у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання.

Аналізуючи наведене правове регулювання суд приходить до наступних висновків.

Не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років. Вказані підстави для звільнення від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних є імперативними. Законодавець передбачив можливість призову військовослужбовців на військову службу під час мобілізації, за наявності вказаних підстав, виключно за їх згодою.

Як свідчать матеріали справи рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.06.2017 у справі №361/2912/17 позивач є усиновлювачем хлопчика ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та хлопчика ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Прізвище дітей змінено з « ОСОБА_2 » на « ІНФОРМАЦІЯ_10 ».

Зазначені обставини також підтверджуються листом Броварського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області від 14.04.2023 №608/30.13-33а (т. 1, а.с. 46).

Між тим, відповідач-1 у відзиві на позовну заяву стверджує, що позивач прибув до центру комплектування добровільно та не повідомляв про наявність підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, ані під час проходження ВЛК, ані під час його мобілізації. При цьому, представник відповідача-1 посилається на порушення позивачем абзацу 8 пункту 1 Правил військового обліку призовників та військовозобов`язаних, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №921 від 07.12.2016.

Натомість, ОСОБА_1 наполягає на тому, що такі відомості були повідомлені центру комплектування.

При наданні оцінки вказаним доводам суд враховує таке.

Механізм організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад та виконавчими апаратами районних, обласних рад (далі - державні органи), територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, військовими частинами, підприємствами, установами, організаціями та закладами освіти незалежно від їх підпорядкування та форми власності (далі - підприємства, установи та організації) визначає Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №921 від 07.12.2016 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави та полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, підприємств, установ та організацій щодо фіксації, накопичення та аналізу військово-облікових даних призовників і військовозобов`язаних із відображенням їх у військово-облікових документах, а також здійснення контролю за дотриманням призовниками і військовозобов`язаними, посадовими особами державних органів, підприємств, установ та організацій встановлених правил військового обліку та ведеться з метою забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законів, особовим складом у мирний час та особливий період (п. 3 Правил №921).

Згідно з пунктом 4 Порядку визначені завдання військового обліку:

утворення військового резерву людських ресурсів для забезпечення здійснення заходів щодо переведення Збройних Сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законів, на організацію і штати воєнного часу, а також для доукомплектування їх особовим складом у мирний час та в особливий період;

проведення аналізу кількісного складу та якісного стану призовників і військовозобов`язаних для їх ефективного використання в інтересах оборони та національної безпеки держави;

документальне оформлення військово-облікових документів призовників і військовозобов`язаних;

бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час;

здійснення контролю за виконанням призовниками і військовозобов`язаними, посадовими особами державних органів, підприємств, установ та організацій встановлених правил військового обліку.

Відповідно до пункт 5 Порядку з метою ведення військового обліку в державі утворюється система військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - система військового обліку).

Системою військового обліку є визначена законодавством сукупність узгоджених за метою та завданнями державних органів, підприємств, установ та організацій, які ведуть військовий облік та забезпечують її функціонування із застосуванням засобів автоматизації процесів та використанням необхідних баз даних (реєстрів), визначених законодавством.

Головною вимогою до системи військового обліку є постійне забезпечення повноти та достовірності даних, що визначають кількісний склад та якісний стан призовників і військовозобов`язаних.

Для забезпечення військового обліку створюється Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів - автоматизована інформаційна телекомунікаційна система, яка призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про військовозобов`язаних (призовників).

Разом з цим, Постановою Кабінету Міністрів України №921 від 07.12.2016 затверджено Правила військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - Правила №921), пунктом 1 яких, серед іншого, регламентовано, що призовники і військовозобов`язані повинні, зокрема особисто повідомляти у семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади.

Аналіз вказаного дає суду підстави дійти до висновку про наявність обов`язку у призовників та військовозобов`язаних особисто повідомляти у семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади.

Відповідно до облікової картки, яка долучена відповідачем-1 до відзиву на позовну заяву, ОСОБА_1 прийнятий на облік 4.03.1997, знятий з військового обліку 01.08.2006 згідно наказу МОУ №342 (т. 1, а.с. 57а, зворотній бік).

Також у вказаній картці містяться дані про визнання позивача обмежено придатним у воєнний час (04.11.2005) та обмежено придатним 10.11.2017 комісійно.

В паспорті позивача на сторінці 7 стоїть відмітка про те, що позивач невійськовозобов`язаний, вказана відмітка проставлена Броварським ОМВК Київської області 01.08.2006 (т.1, а.с.12)

Отже, за наявних матеріалів справи ОСОБА_1 був знятий з військового обліку 01.08.2006, а відтак позивач не мав обов`язку виконувати Правила №921, адже не був ані призовником, ані військовозобов`язаним, відповідно до наявних документів в матеріалах справи.

Таким чином, доводи відповідача-1 в цій частині не можуть бути визнані судом обґрунтованими та такими, що вказують на те, що позивач не повідомляв ІНФОРМАЦІЯ_1 про наявність підстав для відстрочки від призову в період мобілізації, оскільки відповідно до відомостей паспорту та облікової картки позивач з 01.08.2006 має статус «невійськовозобов`язаний».

Що ж стосується тверджень ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що позивач самостійно прибув для проходження медичної комісії для визначення ступеня придатності до військової служби 31.03.2022 та виявив бажання проходити службу по призову по мобілізації у ЗСУ, суд зазначає про таке.

Згідно із частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 76 КАС України).

За правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд, аналізуючи матеріали справи, звертає увагу на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 не надано належних та достатніх доказів на підтвердження самостійного (добровільного) прибуття позивача для проходження ВЛК та мобілізації.

При цьому, суд наголошує, що відповідно до рапорту заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 - начальника мобілізаційного відділення підполковника ОСОБА_6 від 24.05.2023, поданого на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин ОСОБА_1 1978 р.н. самостійно прибув для проходження медичної комісії для визначення ступеня придатності до військової служби 31 березня 2022 року та виявив бажання проходити службу по призову по мобілізації ЗСУ. Згідно висновку ВЛК визнаний придатним до військової служби та 01 квітня 2022 року був призваний до військової частини НОМЕР_1 .

Отже, стверджувати про те, що ОСОБА_1 не повідомляв ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що є усиновителем двох малолітніх дітей, не вбачається за можливе.

Більше того, суд вказує, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази на отримання відповідачем згоди від позивача на призов на військову службу під час мобілізації, з урахуванням положень статті 23 Закону №3543-XII.

Такі документи (згода позивача) не були надані ані під час судового розгляду даної адміністративної справи, ані за наслідком надання відповіді на адвокатський запит від 17.11.2022 (т. 1, а.с. 17-18), наданої відповідачем-1 листом від 05.12.2022 №59 (т. 1, а.с. 10).

Також суд зазначає, що положення статті 23 Закону №3543-XII вимагають не тільки отримання згоди від усиновителів на призов на військову службу під час мобілізації, а й призов таких осіб виключно за місцем проживання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був призваний до військової частини НОМЕР_1 , місцезнаходження якої є: АДРЕСА_1 .

Тобто, позивач був мобілізований, як за відсутності згоди на призов до служби у період мобілізації, так і призваний на військову службу не за місцем його проживання (м.Бровари).

Разом з цим, при вирішенні даного спору слід звернути увагу також на те, що свою не згоду із призовом на військову службу в період мобілізації ОСОБА_1 висловив у заяві від 21.11.2022.

Зважаючи на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 не надано належних та достатніх доказів на підтвердження отримання згоди позивача щодо призову на військову службу в період мобілізації, за наявності в останнього права на відстрочку від призову на військову службу в період мобілізації, в силу вимог статті 23 Закону №3543-XII та враховуючи висловлення ОСОБА_1 не згоди із призовом на військову службу в період мобілізації у заяві від 21.11.2022, суд вважає, що дії відповідача-1 щодо прийняття наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 01.04.2022 №42-од щодо призову на військову службу під час мобілізації солдата ОСОБА_1 , 1978 року народження та направлення його до військової частини НОМЕР_1 є не правомірними.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В силу вимог частини 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 9 КАС України регламентовано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Установлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі №826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі №807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі №804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі №826/9457/18, від 22 листопада 2019року у справі №815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі №815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі №826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі №1340/4044/18, від 23червня 2020 року у справі №820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі №805/3147/16-а).

Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду від 07.02.2022 у справі №826/11086/18.

Беручи до уваги наведене, суд вважає наявними правові підстави для виходу за межі позовних вимог шляхом визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову на військову службу в період мобілізації ОСОБА_1 , 1978 року народження та направлення його до військової частини НОМЕР_1 згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 01.04.2022 №42-од.

У той же час, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною відмови відповідача-1 скасувати наказ від 01.04.2022 №42-од, в частині, що стосується позивача та в цій частині погоджується із тим, що такий наказ фактично реалізований, адже ОСОБА_1 з 01.04.2022 проходив військову службу в порядку мобілізації. Тобто, визначений позивачем спосіб захисту порушеного права у вказаній частині позовних вимог не є належним та ефективним.

На переконання суду, саме визнання протиправними дій відповідача-1 щодо призову на військову службу в період мобілізації ОСОБА_1 , 1978 року народження та направлення його до військової частини НОМЕР_1 згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 01.04.2022 №42-од матиме своїм наслідком захист порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому, на переконання суду, вихід за межі позовних вимог у цій частині не змінює предмету позову, а стосується виключно обсягу захисту порушеного права.

Що ж стосується способу відновлення порушеного права ОСОБА_1 , суд вказує про таке.

Згідно із статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти, зокрема рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року N 8-рп/2002).

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі N 480/4737/19.

У судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі N 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі N 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі N 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі N 0940/2394/18).

Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №200 від 30.06.2023 солдата ОСОБА_1 , водія ІНФОРМАЦІЯ_9 військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом Командувача ІНФОРМАЦІЯ_8 (по особовому складу) від 06.06.2023 №294-РС у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби АДРЕСА_4 та виключено з угрупування сил і засобів оборони міста Києва (а.с.74).

Відповідно до копії наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.07.2023 №182 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 , водія ІНФОРМАЦІЯ_11 військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом Командувача ІНФОРМАЦІЯ_8 (по особовому складу) від 06.06.2023 №294-РС у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 вважати таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків водія роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_12, з 01.07.2023 справи та посаду прийняв, з 01.07.2023 зарахований в списки особового складу частини та на всі види забезпечення (а.с.79).

Отже, станом на час вирішення спору по суті позивач перебуває на військовій службі у ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді водія роти охорони другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1.

Звідси слідує, що пункт 23 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.04.2022 №77, яким призначено солдата ОСОБА_1 водієм ІНФОРМАЦІЯ_7 військової частини НОМЕР_1 є реалізованим та станом на час розгляду даної адміністративної справи позивач не проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наведене, у свою чергу, за висновком суду, виключає наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, які заявлені до військової частини НОМЕР_1 .

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII (у редакції, чинній станом на час вирішення спору по суті) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Аналізуючи положення статті 26 Закону № 2232-XII, суд вказує, що останні не містять в собі таку підставу для звільнення військовослужбовця зі служби у воєнний стан, як наявність підстав для відстрочки від призову під час мобілізації, з урахуванням положень статті 23 Закону №3543-XII.

Разом з цим, як вже було зазначено судом вище, під час розгляду даної адміністративної справи встановлено, що дії відповідача-1 щодо призову на військову службу в період мобілізації ОСОБА_1 , 1978 року народження та направлення його до військової частини НОМЕР_1 згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 01.04.2022 №42-од є протиправними.

Тобто, в межах даної адміністративної справи наявні підстави стверджувати про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача та, за фактичного правого регулювання, з урахуванням реалізації наказу від 01.04.2022 №42-од в частині призову ОСОБА_1 по мобілізації та направлення 01.04.2022 на ПЗП, відсутність належного способу захисту його порушеного права, адже нормами Закону № 2232-XII не передбачено звільнення військовослужбовця зі служби у зв`язку із наявністю права у військовослужбовця на відстрочку від призову у період мобілізації.

Отже, фактично в даній справі існує певна прогалина в законодавстві, адже не зважаючи на наявність у ОСОБА_1 права на відстрочку від призову у період мобілізації, внаслідок протиправних дій відповідача-1 його було мобілізовано, без отримання його згоди на таку мобілізацію.

Зважаючи на вказане, на переконання суду захист порушеного права позивача не можливий без визнання протиправним та скасування наказу (з основної діяльності) ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.04.2022 №42-од «Про призов по мобілізації», у відповідності до пункту 2.2 якого солдата ОСОБА_1 , 1978 року народження, ВОС 790, призвано по мобілізації та направлено 01.04.2022 на ПЗП, незважаючи на те, що останній є реалізованим.

При цьому, враховуючи те, що позивач фактично проходив військову службу та отримував грошове забезпечення, суд вважає, що з метою забезпечення сталості правовідносин, які виникли між сторонами після безпідставної мобілізації ОСОБА_1 , необхідним є скасування наказу (з основної діяльності) ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.04.2022 №42-од «Про призов по мобілізації» в частині, що стосується останнього, з дати набрання рішенням суду у даній справі законної сили.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - Положення), у відповідності до якого територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються, ліквідуються, реорганізовуються Міноборони.

Згідно із пунктом 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Приймаючи до уваги те, що дії відповідача-1 щодо призову на військову службу в період мобілізації ОСОБА_1 , 1978 року народження та направлення його до військової частини НОМЕР_1 , згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 01.04.2022 №42-од є протиправними, суд також вважає за необхідне зобов`язати відповідача-1 виключити позивача зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 із оформленням для ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації, з урахуванням положень статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» із подальшим веденням спеціального обліку щодо нього.

Наведений спосіб захисту порушеного права позивача в повній мірі забезпечить повне припинення порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, як батька-усиновлювача двох малолітніх дітей, 2017 року народження, та, як наслідок поновлення та відновлення такого права, а ухвалення судом такого рішення не призведе до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації у даній адміністративній справі.

Водночас, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, заявлених до військової частини НОМЕР_1 , оскільки як вже було вказано судом вище ОСОБА_1 , станом на час вирішення спору по суті позивач не проходить військову службу у зазначеній військовій частині.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, за сукупністю всіх обставин справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову шляхом виходу за межі позовних вимог.

Згідно із частиною 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до квитанції №1 від 23.01.2023 позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 3220,80 грн. за три позовні вимоги немайнового характеру (1073,60 х 3).

Абзацом 2 частини 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір" визначено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

При цьому, суд звертає увагу на те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Така правова позиція викладена, зокрема в Довідці про аналіз практики застосування адміністративними судами окремих положень Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI "Про судовий збір" у редакції Закону України від 22.05.2015 № 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", затвердженій Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 05.02.2016 №2.

При цьому, суд вбачає за доцільне зауважити про те, що такі вимоги мають бути пов`язані одна з одною.

При цьому вимога про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 01.04.2022 №42 - щодо призову на військову службу під час мобілізації солдата ОСОБА_1 , 1978 року народження та направлення його до військової частини НОМЕР_1 - є однією позовною вимогою, а вимога про скасування пункту 23 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.04.2022 №77 про призначення солдата ОСОБА_1 водієм ІНФОРМАЦІЯ_7 військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 видати наказ по стройовій частині, яким виключити солдата ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з дня набрання рішенням суду законної сили - є другою позовною вимогою, оскільки вимога про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 видати наказ по стройовій частині, яким виключити солдата ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 є наслідком протиправності пункту 23 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.04.2022 №77.

Таким чином переплата судового збору при зверненні з даним позовом до суду складає 1073,60 грн.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", питання про повернення з Державного бюджету України судового збору, сплаченого в більшому розмірі, ніж встановлено законом, вирішується за клопотанням особи, що його сплатила.

Беручи до уваги відсутність такого клопотання у матеріалах справи, питання про повернення позивачеві надміру сплаченої суми судового збору у розмірі 1073,60 грн. судом під час розподілу судових витрат не вирішується.

Оскільки адміністративний позов підлягає до задоволення частково, присудженню на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 1073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1, чиї протиправні дії призвели до виникнення спірних правовідносин.

Керуючись статтями 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову на військову службу в період мобілізації ОСОБА_1 , 1978 року народження та направлення його до військової частини НОМЕР_1 згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 01.04.2022 №42-од.

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 виключити солдата ОСОБА_1 , 1978 року народження, водія роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_12 зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 із оформленням ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації, з урахуванням положень статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» із подальшим веденням спеціального обліку щодо нього.

4. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5, місцезнаходження: АДРЕСА_3) судовий збір у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три грн. 60 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 23.02.2024.

Суддя Кушнова А.О.