Справа № 120/16475/23
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 березня 2024 р. Справа № 120/16475/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці

про: визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

до Вінницького окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивачка) з адміністративним позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЦЗ-100/ВІ/а-2 від 08.09.2023 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу на позивачку за відсутності законодавчо визначених підстав та із допущенням порушень вимог чинного законодавства щодо процедури розгляду справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю. Зокрема, відповідач застосував нечинну редакцію Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок № 509), що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509. Акт фактичної перевірки позивача ГУ ДПС у Вінницькій області від 14.07.2023 не міг слугувати підставою для накладення штрафу, оскаржувана постанова про накладення штрафу прийнята без участі позивача, яку не було повідомлено про проведення відповідної процедури притягнення до відповідальності за порушення законодавства про працю та зайнятість населення. ОСОБА_1 була позбавлена можливості висловити свої доводи, що свідчить про неповноту проведеної відповідачем перевірки. Окрім того, позивачкою не допущено порушення вимог законодавства про працю та зайнятість населення.

Ухвалою суду від 06.11.2023 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Також, даною ухвалою встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування цієї позиції зазначається, що працівниками ГУ ДПС у Вінницькій області 14.07.2023 проведено фактичну перевірку діяльності позивача, як фізичної особи-підприємця, за результатами якої було складено акт фактичної перевірки від 14.07.2023, згідно з яким було встановлено використання праці працівника без належного оформлення трудових відносин. Позивачем не надано доказів, які це спростовують. Акт перевірки ГУ ДПС у Вінницькій області № 12107/02-32-07- 05/ від 14.07.2023 є документом на підставі якого уповноваженою особою міжрегіонального управління прийнято рішення про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 . Процедура накладення штрафу на позивача здійснювалась у чинній редакції Порядку № 509 та відповідно відповідачем не допущено порушень цієї процедури.

На адресу суду 13.11.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою зазначається, що викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача не відповідають фактичним обставинам справи, положенням чинного законодавства та сталій судовій практиці. На думку представника позивача, доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, підтверджують порушення відповідачем ст. 19 Конституції України, адже ним застосовано норми підзаконного нормативно-правового акту, в редакції, визнаній протиправною та нечинною.

Представником відповідача 21.11.2023 подано заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідач зазначає про правильність застосування редакції Порядку № 509 та наявність підстав для винесення оскаржуваної постанови.

Також, представником відповідача подано до суду клопотання про залучення до участі в справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Головне управління ДПС у Вінницькій області, а також витребування в ГУ ДПС у Вінницькій області належно завірені матеріали перевірки ФОП ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 21.12.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі в справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Головне управління ДПС у Вінницькій області.

Даною ухвалою також відмовлено у задоволенні клопотання представника Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про витребування додаткових доказів.

Позивачем 31.10.2024 подано до суду заяву про відшкодування судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, згідно з якою він просить стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

З`ясувавши доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку наявним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору, суд встановив наступне.

Згідно з свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 26.06.2001 позивач є фізичною особою-підприємцем. Підприємницька діяльність позивачем здійснюється у сфері громадського харчування.

Працівниками ГУ ДПС у Вінницькій області 14.07.2023 проведено фактичну перевірку позивача, як фізичної особи-підприємця, за місцем здійснення підприємницької діяльності в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами проведеної перевірки складено акт фактичної перевірки від 14.07.2023, згідно з яким встановлено використання праці працівника без належного оформлення трудових відносин, а також не повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу. Цей акт було вручено позивачу 14.07.2023.

Матеріали фактичної перевірки позивача 26.07.2023 надіслано ГУ ДПС у Вінницькій області відповідачу для відповідного реагування.

Постановою про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЦЗ-100/ВІ/а-2, винесеною 08.09.2023 заступником начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Базяка Олександром Васильовичем, накладено на позивача штраф у сумі 67000,00 грн. на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Вважаючи оскаржувану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення визначається Порядком № 509.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» (далі - Постанова № 823) внесено зміни до Порядку № 509.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021, визнано протиправною та не чинною Постанову № 823 якою, серед іншого, внесено зміни до Порядку № 509.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 КАС України рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021р. набрало законної сили 14.09.2021р.

Згідно з приписами ст. 265 КАС України з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині.

Відповідно до положень ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, підлягає розумінню так, що дія акта починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України 30.09.2010 ухвалив рішення №20-рп/2010 у справі щодо конституційності Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 № 2222-IV, яким визначено юридичні наслідки визнання нормативно-правового акта нечинним, часові межі чинності такого акта, а також і відповідні межі дії відновлених норм з початкової редакції Основного Закону.

Таким чином, на сьогодні, за загальним правилом, моментом припинення календарної дії приписів закону в цих випадках є момент набрання законної сили відповідним судовим рішенням. Отже, відповідний акт визнається нечинним на майбутнє і чинним до цього - протягом певного проміжку часу (останнім днем його календарної чинності є той, що передує одному з зазначених моментів). Визнання нечинним акта може призводити до відновлення дії іншого акта, початковим календарним днем якої є відповідний з вказаних моментів.

Визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Визнання не чинною з 14.09.2021 в судовому порядку Постанови № 823 впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин (як проведення фактичної перевірки, так і винесення спірної постанови про накладення штрафу) відповідні норми Постанови № 823 не були діючими.

Відповідно, Порядок № 509 підлягав застосуванню відповідачем в редакції, чинній до внесення в нього змін Постановою № 823.

Суд одночасно звертає увагу, що відповідач у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив підтвердив застосування Порядку № 509 із врахуванням змін, внесених Постановою № 823.

Згідно з п. 2 Порядку № 509 в редакції, чинній до внесення в нього змін Постановою № 823, штрафи можуть бути накладені на підставі акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Таким чином, відповідач мав би можливість вирішувати питання щодо накладення штрафу на позивача на підставі акта документальної виїзної перевірки ГУ ДПС у Вінницькій області. В той же час, документальна виїзна перевірка ГУ ДПС у Вінницькій області не проводилась, адже була проведена фактична перевірка позивача.

Таким чином, акт фактичної перевірки позивача від 14.07.2023 не міг слугувати підставою для накладення на неї штрафу.

Окрім того, згідно з п.п. 6-8 Порядку № 509 в редакції, чинній до внесення в нього змін Постановою № 823, про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду. Розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання. Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Таким чином, при винесенні оскаржуваної постанови, відповідач був зобов`язаний повідомити та забезпечити можливість участі позивача у розгляді справи не пізніше ніж за 5 днів до її розгляду, розглядати справу в його присутності, роз`яснити права, заслухати його пояснення, дослідити докази, і лише після цього прийняти оскаржувану постанову. Дані дії відповідачем здійснено не було, що свідчить про порушення вимог Порядку № 509 при винесенні оскаржуваної постанови.

Порядок № 509 передбачає, що справу може бути розглянуто лише після інформування суб`єкта господарювання, про що має бути відповідна позначка. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів такого інформування. Факт направлення рекомендованого листа, що повернутий відправнику без вручення, не може свідчити про дотримання відповідачем пункту 6 Порядку № 509.

Отже, справа про накладення штрафу була розглянута за відсутності особи, яка притягалася до відповідальності, без належного її сповіщення про дату, час та місце розгляду справи, тобто, з порушенням вимог, встановлених Порядком №509.

Внаслідок цього, позивача було позбавлено можливості реалізувати своє право на надання пояснень, подання доказів на підтвердження своїх доводів, ставити питання учасникам провадження, висловлення заперечень чи скористатись послугами адвоката, що вказує на порушення принципу змагальності.

При цьому, суд зазначає, що порушення органами державної влади встановленої законом процедури здійснення контрольних повноважень, зокрема, позбавлення права на участь особи, щодо якої здійснюють контрольні заходи, є істотним, а не формальним порушенням.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах №806/2554/16 від 20 червня 2018 року, №502/1664/16-а від 29 березня 2019 року та Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах № 296/2946/22 від 31 жовтня 2022 року, № 727/530/23 від 03 жовтня 2023 року.

Вирішуючи цю справу суд враховує також правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 28.04.2020 у справі №420/3197/19, від 21.08.2020 у справі №822/1037/18, від 25.02.2022 у справі №420/7851/19, в яких вказано, що відомості, викладені в акті перевірки податкового органу, підлягають перевірці та оцінці на підставі наявних доказів під час розгляду справи управлінням Держпраці. Це свідчить, що викладені в акті перевірки відомості не є беззаперечним доказом вини особи у порушенні вимог законодавства про працю, а підлягають перевірці.

Як підтверджують матеріали справи, оскаржувана постанова про накладення штрафу прийнята без участі позивача. Позивача не було повідомлено про проведення процедури накладення на неї штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення та вона була позбавлена можливості висловити свої доводи, що свідчить про порушення розгляду справи щодо притягнення позивача до відповідальності.

Таким чином, відповідачем винесено оскаржувану постанову без детальної перевірки матеріалів справи та отримання пояснень позивача, тобто з порушенням норм чинних нормативно-правових актів.

Верховний Суд неодноразово вирішував правове питання, чи означає скасування обов`язку уповноваженої посадової особи Держпраці повідомляти суб`єкту господарювання про розгляд його справи про накладення штрафу також і скасування права останнього на участь у процесі прийняття рішення про притягнення його до відповідальності.

Верховний Суд у постановах від 16.09.2021 у справі №420/9061/20, від 04.05.2022 у справі №300/3288/20 вказав, що особі, до якої застосовуються такі суттєві розміри штрафу в якості відповідальності за порушення законодавства про працю, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в засіданні, висловлення заперечень, надання доказів, правовий захист тощо.

Відсутність аналізу суб`єктом владних повноважень всіх обставин у сукупності та прийняття рішення без врахування позиції особи, яка притягується до відповідальності і якій не було належним чином надано право бути заслуханою державним органом влади, свідчить про недотримання відповідачем критерію обґрунтованості рішення, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України.

Таким чином, відповідачем винесено постанову про накладення штрафу на позивача не обгрунтовано, за відсутності законодавчо визначених підстав та із допущенням порушень вимог чинного законодавства щодо процедури розгляду справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю.

В свою чергу, надаючи оцінку доводам відповідача про фактичне вчинення позивачем порушення законодавства про працю, суд враховує таке.

Як видно з долучених позивачкою до позовної заяви доказів та письмових пояснень, між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 01.03.2023 укладено договір про співробітництво (партнерство) № 1.

ОСОБА_2 згідно з договором оренди нежитлових приміщень від 01.01.2023 №3143, укладеним з ПСК «Госпрозрахункове об`єднання ринків м. Вінниці», орендує приміщення, яке розташоване на території Центрального ринку за адресою: АДРЕСА_1 .

Саме в цьому приміщенні знаходиться господарська одиниця - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в якій позивач та ОСОБА_2 здійснюють підприємницьку діяльність.

Позивачем 24.04.2023 отримано ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями у місці торгівлі за адресою: АДРЕСА_1 , кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

На момент, коли працівниками податкової служби проводилась купівля алкогольних напоїв у межах проведення фактичної перевірки, позивач була відсутня в приміщенні кафе.

Працівники податкової служби звернулися з проханням до ОСОБА_2 продати 2 пляшки пива. Враховуючи наявний договір про співробітництво (партнерство) та відсутність позивача за фактичним місцем роботи, ОСОБА_2 провела розрахункову операцію щодо продажу 2 пляшок пива.

Втім, суб`єктом владних повноважень поза увагою залишено той факт, що ОСОБА_2 перебувала не на створеному ОСОБА_1 робочому місці, а у приміщенні, яке безпосередньо нею орендується і вона як ФОП здійснює у ньому власну підприємницьку діяльність.

Вказані обставини спростовують висновок про здійснення позивачем допуску ОСОБА_2 як найманого працівника до роботи без укладеного трудового договору.

Відповідачем інших доказів на підтвердження наявності фактичних трудових відносин між позивачкою та ОСОБА_2 не надано.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пункті 45 рішення в справі "Бочаров проти України", пункті 53 рішення в справі "Федорченко та Лозенко проти України" та пункті 43 рішення в справі "Кобець проти України", при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоб не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з вище наведених мотивів і підстав позовні вимоги підлягають задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до положень статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір підлягає стягненню в її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у цій справі.

В той же час, вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд керується наступними мотивами.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону: договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4); інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6); представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Частинами другою-третьою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Як встановлено судом, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги № 654/9 від 11.07.2023 року, опис виконаних робіт від 31.01.2024, акт передачі-прийняття наданих послуг (виконаних робіт) від 31.01.2024 та квитанцію до платіжної інструкції № 19752-1051-84686106 від 31.01.2024 року про оплату 10000,00 грн. за надання правничої допомоги згідно з вказаним договором.

Так, 21.07.2023 між адвокатом Сопруном Володимиром Володимировичем та позивачем укладено договір про надання правничої допомоги № 654/9 (далі - Договір).

Згідно п. п. 1.1., 1.2. Договору адвокат взяв на себе зобов`язання надавати професійну правничу (правову, юридичну) допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, зокрема: надавати консультації та роз`яснення з правових питань; в інтересах клієнта складати та подавати заяви, скарги, процесуальні та інші документи правового характеру; представляти інтереси клієнта у судах під час здійснення судочинства, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, а також перед державними та приватними виконавцями, як представник сторони у виконавчому провадженні; здійснювати захист прав, свобод і законних інтересів клієнта, в тому числі як особи, яка притягається до адміністративної та/або кримінальної відповідальності (клієнт).

Відповідно до п. п. 3.1., 3.2. Договору за правничу допомогу, передбачену цим Договором, клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар). Розмір винагороди (гонорару) визначається часом, витраченим адвокатом на надання клієнту професійної правничої допомоги, вартість однієї години допомоги становить 1000 грн. Винагорода (гонорар) адвокату сплачується клієнтом за вимогою адвоката після надання конкретних послуг професійної правничої допомоги. Розмір гонорару не залежить від досягнення або недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт, якщо Сторони додатково не домовляться про інше.

В період з 26.10.2023 по 31.01.2024 адвокат надав позивачу наступні послуги:

- консультування, попереднє вивчення матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення судової практики, формування позиції (1 год);

- підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 27.10.2023 та ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (1 год);

- підготовка та подання позовної заяви (6 год);

- опрацювання відзиву відповідача, підготовка та подання відповіді на відзив (2 год).

Враховуючи витрачений адвокатом час на надання клієнту професійної правничої допомоги, який становить 10 год., та вартість однієї години допомоги, яка становить 1000 грн., загальна вартість виконаних робіт становить 10000 грн.

Адвокатом та позивачем 31.01.2024 складено акт передачі-перейняття наданих послуг (виконаних робіт), в якому детально описано надані послуги (виконані роботи) та позивач підтвердив, що послуги надано у повному обсязі, претензії по їх якості відсутні.

Згідно з квитанцією до платіжної інструкції № 19752-1051-84686106 позивачем сплачено гонорар за правничу допомогу в сумі 10000,00 грн

Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи, її значення для позивача та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, реальність надання таких послуг, суд вважає, що заявлений до відшкодування розмір витрат позивача на правову допомогу адвоката в сумі 10000 грн. є обґрунтованим та співмірним.

Суд також враховує, що такі витрати були необхідними, оскільки винесена відповідачем постанова впливала на матеріальний стан позивача, при цьому позивач вважає її протиправною та необґрунтовано прийнятою.

При цьому, судом не вирішується питання про зменшення судових витрат , виходячи з того, що принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 340/2871/21.

В той же час, представником відповідача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності заявленої суми відшкодування витрат на правову допомогу обсягу фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількості витраченого часу, розміру гонорару, ціни позову та (або) значенню справи тощо.

З огляду на викладене та за відсутності доведення представником відповідача неспівмірності витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд доходить висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн., що відповідатиме критеріям обгрунтованості, співмірності, розумності та справедливості.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України суд -

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЦЗ-100/ВІ/а-2, винесену 08.09.2023 заступником начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Базяка Олександром Васильовичем, якою накладено на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 67000,00 грн.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору при звернені до суду в сумі 2684,00 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривені) за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн. (десять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (буд. 18-а, м. Житомир, Житомирська область, 10008, )

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна