Справа № 420/23262/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , в якому позивач просить:

визнати протиправним рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 20.09.2021 року про відмову у реєстрації місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 ;

зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради здійснити реєстрацію місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2001 до 2019 року позивач проживала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась спільна дитина, ОСОБА_3 . Фактичні шлюбні відносини припинені з 2019 року, тому позивач з сином переїхала на постійне місце проживання до свого батька за адресою: АДРЕСА_1 . при цьому, син зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 , де проживали раніше.

20.09.2021 року відповідач відмовив позивачу у реєстрації місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 без згоди батька

На переконання позивача така відмова є протиправною, оскільки спірне рішення на має належного обґрунтування та суперечить інтересам дитини.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 25.11.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (відповідно до ст. 262 КАСУ).

30.12.2021 року за вхід.№75008/21 надійшов відзив на позов, в якому, зокрема, наголошено на необґрунтованості вимог позивача, оскільки під час розгляду адміністратором Департаменту документів, наданих Позивачем з метою реєстрації малолітнього ОСОБА_3 , було виявлено відсутність письмової згоди другого з батьків або рішення суду/рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, у зв`язку з чим, прийнято рішення про відмову у наданні адміністративної послуги з підстав неподання суб`єктом звернення необхідних документів або інформації.

В судовому засіданні 20.01.2022 року до участі у справі залучено третю особу - ОСОБА_2 , батька ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 20.01.2022 року розгляд справи продовжено в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 15.02.2022 р.

15.02.2022 року за вхід.№9612/22 надійшла заява ОСОБА_2 про відкладення судового засідання для ознайомлення з матеріалами справи.

Підготовче засідання відкладено на 16.03.2022 року.

17.02.2022 року за вхід.№9919/22 надійшли пояснення третьої особи, в яких наголошено на тому, що зняття з реєстрації малолітнього сина необхідно позивачу для продажу квартири, в якій зареєстрована дитина, що фактично позбавить його сина житла.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому (і станом на час спірних правовідносин) відповідними Указами Президента України воєнний стан в Україні продовжувався.

Ухвалою суду від 06.02.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 22.02.2024 року.

21.02.2024 року за вхід.№ЕП/3305/24 надійшла заява представника позивача про розгляд справи без участі представника та позивача.

Розгляд справи продовжено в порядку письмового провадження.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

20.09.2021 ОСОБА_1 звернулась до Департаменту для реєстрації місця проживання своєї малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою отримання адміністративної послуги з реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_3 . Позивач надала:

- заяву про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини;

- свідоцтво про народження ОСОБА_3 ;

- паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 ;

- довідку про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 ;

- свідоцтво про шлюб;

- квитанцію про сплату адміністративного збору.

Рішенням Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 20.09.2021 року відмовлено у реєстрації місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 без згоди батька.

Судом також встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.11.201 року у справі №947/29456/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про надання дозволу на зняття та реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду набрало законної сили 17.12.2021 року, в апеляційному порядку не оскаржувалось.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Так, згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники.

Недотримання хоча б однієї умови робить неможливим для суду застосування преюдиції, що особливо важливо, коли у справі беруть участь нові сторони.

Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Преюдиційність відрізняється від поняття передсудність, яке означає можливість ініціювати особою вирішення спору в суді лише після отримання судового рішення в іншій, напряму пов`язаній справі, якщо того вимагає процесуальний закон.

Преюдиційність також відрізняється від обов`язковості правових висновків (позицій) Верховного Суду, які мають прецедентних характер та стосуються тлумачення законодавства, що здійснює Суд під час касаційного перегляду справи (відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права).

На відміну від прецедентного характеру правових висновків (позицій) Верховного Суду, преюдиція зберігатися як при зміні законодавства, так і зміні судової практики.

Преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти).

Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.

Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)».

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/17.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року по справі №140/6115/21.

Враховуючи вказаний висновок, суд враховує рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.11.201 року у справі №947/29456/21, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про надання дозволу на зняття та реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька відмовлено в повному обсязі.

При цьому, мотивувальна частина цього рішення містить наступне:

«…Позивач вказує, що 20.09.2021 року вона звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , однак, у реєстрації сина її було відмовлено у зв`язку з не наданням письмової згоди батька на реєстрацію дитини за місцем реєстрації матері. Що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом…

… Так, статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. №207, встановлено вичерпний перелік документів необхідних для реєстрації місця проживання малолітньої дитини, а саме: заява за формою згідно Правил; свідоцтво про народження дитини; квитанція про сплату адміністративного збору; документ, що посвідчує особу представника.

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування)…

… Відмовляючи у задоволенні позову, суд звертає увагу на те, що жодних доказів порушення прав неповнолітньої дитини перебуванням на реєстраційному обліку у нерухомому майні, що належить його матері, позивач суду не надала.

Більш того, залишилось не зрозумілим, яке саме поліпшення становища неповнолітнього принесе його реєстрація в будинку АДРЕСА_1 , який належить батькові позивача та в якому вже зареєстровані шість осіб…».

Вказане рішення ухвалено 16.11.2021 р., в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 17.12.2021 року.

В подальшому, позивач 23.11.2021 року звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

На момент звернення Позивача Департамент під час виконання своїх повноважень з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання керувався положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон) в редакції від 25 грудня 2019 р. та Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 02 березня 2016 р. № 207 (далі - Правила).

Відповідно до статті 6 Закону в редакції від 25 грудня 2019 р. та пункту 18 Правил, для реєстрації місця проживання малолітньої особи її законний представник подає вичерпний перелік документів, а саме:

1) заяву про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини;

2) свідоцтво про народження;

3) квитанцію про сплату адміністративного збору;

4) документ, що підтверджує особу представника.

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування!.

Згідно зі статтею 9-1 Закону в редакції від 25 грудня 2019 р. та пункту 11 Правил орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо:

- особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію:

-у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними;

-для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Таким чином, враховуючи, що Позивачем не надано документів або інформації, передбачених Законом в редакції від 25 грудня 2019 р. та Правилами, а саме згоди батька - ОСОБА_2 , або документів, що виключають необхідність отримання такої згоди - рішення суду, яке набрало законної сили, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю або відповідного рішення органу опіки та піклування, адміністратором Департаменту правомірно відмовлено у реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_3 згідно з чинним законодавством, про що зазначено у заяві про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини від 20.09.2021.

Департаментом дотримано всіх умов під час прийняття рішення про відмову у реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, Верховний Суд у складі колеги суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.04.2020 по справі №642/5375/17 приходить до висновку, що перелік документів, необхідних для здійснення реєстрації малолітньої дитини, визначено пунктом 18 Правил, у тому числі і частиною четвертою вказаного пункту, отже, другий з батьків повинен надати свою письмову згоду у присутності особи, яка приймає заяву, або така згода підтверджується на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Згідно з частиною 3 статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Частиною 2 статті 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частина 1 статті 161 СК України визначає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

В свою чергу, статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Така ж позиція зазначена в статті 18 Конвенції ООН про права дитини (далі - Конвенція), якою встановлюється загальна та однакова відповідальність обох батьків за виховання і розвиток дитини. Аналогічна правова норма викладена в статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", за якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків забезпечення інтересів своєї дитини.

Вищевказане також підтверджується позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 18 серпня 2021 р. по справі №303/3102/19, в якій Верховний суд дійшов висновку про те, що "рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначенні інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків".

Відповідно до статті 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Так, вимога щодо надання батьком згоди на реєстрацію місця проживання дитини передбачена законом, і забезпечує рівність та реалізацію батьками своїх прав та обов`язків по відношенню до дитини, тобто забезпечує захист моральних засад сімейних відносин.

Отже, при правовому обґрунтуванні визначення місця проживання дитини з матір`ю без надання згоди другого з батьків необхідно враховувати принцип рівності прав батьків щодо їх дітей, передбачених чинним національним законодавством України, зокрема і Конвенцією, та не дискримінувати права батька на визначення місця проживання своєї дитини.

В даному випадку, визначення місця проживання дитини є результатом реалізації батьками своїх прав та обов`язків щодо піклування про дитину відповідно до цивільного та сімейного законодавства.

Таким чином, реєстрація місця проживання малолітньої дитини без згоди батька, а отже без повідомлення батька про намір здійснити таку реєстрацію, порушує право батька на визначення місця проживання його малолітньої дитини, встановлене статтею 160 СК України, а значить стосується інтересу дитини у рівнозначній участі обох батьків у її вихованні.

Позивачем зазначено, що між позивачем та батьком дітей відсутні будь-які спори стосовно визначення місця проживання дитини (абзац 5 сторінки 3 позовної заяви).

Однак, з такою позицією Позивача неможливо погодитись з огляду на наступне.

По-перше, у разі відсутності спору про місце проживання малолітньої дитини, незрозумілою є неможливість позивача в добровільному порядку отримати згоду батька малолітньої дитини, як того вимагає чинне законодавство.

Департамент надав відмову в реєстрації місця проживання саме з підстав відсутності згоди батька на проведення такої реєстрації.

По-друге, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05,12.2019 по справі №495/367/17 визначено, що у разі наявності спору про місце проживання дитини та можливість реалізації батьками їх батьківських прав, вимоги позивача до органу реєстрації місця проживання є похідними від вирішення цього спору.

Однак, позивачем не взято до уваги встановлений чинним законодавством, а саме статтею 161 СК України, порядок вирішення ситуації, в якій батьки не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина - шляхом звернення до органу опіки та піклування або суду.

Слід зазначити, що визначення місця проживання малолітньої дитини завжди передує реєстрації місця проживання такої дитини, адже під визначенням місця проживання слід розуміти як домовленість батьків стосовно того, з ким з них проживатиме дитина, так і вирішення даного питання органами опіки та піклування або судом, коли батьки самостійно досягти такої згоди невзмозі.

Реєстрацією місця проживання дитини є внесення інформації до реєстру територіальної громади про адресу житла з подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Тобто, реєстрацією є повідомлення держави про місце проживання особи, шляхом внесення відповідної інформації до реєстру територіальної громади.

У зв`язку з тим, що саме батьки несуть обов`язок щодо реєстрації місця проживання своєї дитини, а також тим, що реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється за згодою обох батьків, задля дотримання найкращих інтересів як дитини так і батьків, реєстрація місця проживання дитини нерозривно пов`язана з визначенням місця такого проживання батьками, а у разі неможливості такого визначення в добровільному порядку спір має бути вирішений органом опіки та піклування або судом в порядку цивільного судочинства.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.96.2018 по справі № 752/14614/14-ц зазначено, що "... саме рішення про визначення місця проживання дитини є підставою для реєстрації місця проживання дитини, незалежно від стосунків батьків, отже таке судове рішення буде ефективним способом захисту прав дитини".

По-третє, у письмових поясненнях третьої особи - батька ОСОБА_2 , останній заперечує зняття з місця реєстрації його сина - ОСОБА_3 та реєстрації його за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 .

Законом в редакції від 25 грудня 2019 р. та Правилами визначено вичерпний перелік підстав відмови в реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання, а саме:

1. особа не подала необхідних документів або інформації;

2. у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані

документи є недійсними;

3. звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Тобто, спеціальним законодавством у сфері реєстрації місця проживання встановлено виключний перелік підстав для відмови в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання.

Таким чином, під час надання відмови в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, адміністратор органу реєстрації уповноважений обирати підставу для відмови, з переліку підстав, що встановлений Законом.

При цьому, ані законодавством у сфері надання адміністративних послуг (зокрема, Законом України "Про адміністративні послуги"), ані спеціальним законодавством у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб не встановлено обов`язок органу реєстрації надавати розширені роз`яснення щодо причин відмови в наданні адміністративної послуги.

Адміністратор Департаменту, керуючись абзацом 3 частини 1 статті 9-1 Закону в редакції від 25 грудня 2019 р. та підпунктом 1 пункту 11 Правил, виніс рішення про відмову в реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_3 та зазначив у відповідній графі заяви про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини від 20.09.2021 підставу відмови - особа не подала необхідних документів або інформації.

Таким чином, відсутність роз`яснень щодо причин відмови в реєстрації місця проживання малолітньої дитини у рішенні Департаменту від 20.09.2021 не свідчить про прийняття такого рішення необгрунтовано, не робить таке рішення нечітким, неясним.

Натомість таке рішення відповідає вимогам чинного законодавства у сфері надання адміністративних послуг в цілому та сфері реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання, зокрема, а отже твердження Позивача про те, що "відмова в реєстрації місця проживання дитини є необгрунтованим у зв`язку з тим, що адміністратор Департаменту в якості підстави для відмови не зазначив жодну норму діючого законодавства" є хибним та суперечить нормам чинного законодавства.

Крім того, згідно з обліковими даними Департаменту для реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 звернулась Позивач 27.08.2020 разом з ОСОБА_2 , який надав письмову згоду у присутності адміністратора Департаменту на реєстрацію місця проживання свого сина за вищевказаною адресою.

Тобто, реєстрація місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснювалась за погодженням обох батьків у квартирі, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , за заявою останньої на проведення реєстрації місця проживання малолітньої дитини, а отже така реєстрація місця проживання відповідає нормам чинного законодавства.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Згідно з ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Керуючись ст.ст.2-9, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 293-297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради (адреса: 65017, м. Одеса, вул. Косовська, 2/Д, )

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 )

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА

.