Справа № 520/3887/22
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 р.Справа № 520/3887/22

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Веліток Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Рубан В.В.) від 06.12.2023 року по справі № 520/3887/22

за позовом ОСОБА_1

до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського оружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

визнати протиправними та скасувати постанови по виконавчому провадженню ВП №68364696 складені та підписані державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Васильєва А.С., а саме: постанова про відкриття виконавчого провадження від 26.01.2022; постанова про арешт коштів боржника від 28.01.2022 р.; постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 28.01.2022 р. визначена в розмірі 269,00 грн; про безакцептне та примусове списання грошових коштів у сумі 1391,00 грн. за Виконавчим провадженням ВП № 68364696 з особистого розрахункового рахунку позивача відкритому у АТ Укрсиббанк за платіжною інструкцією № 2218888 від 06.04.2023 року;

зобов`язати Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) повернути на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 власник ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) відкритий в АТ Укрсиббанк безпідставно стягнуту суму 1391,00 грн.;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2023 по справі 520/3887/22 адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції не вирішив питання по суті спору щодо розгляду позовних вимог в частині повернення грошових коштів у сумі 1391 грн на користь позивача, посилаючись на необхідність досудового врегулювання спору, наявність заяви про повернення вказаних коштів. Зазначає, що суд у своєму рішенні від 06.12.2023 не посилається на норми Закону, які є обов`язковими для вирішення справи по її суті, щодо обов`язковості звернення позивача на адресу відповідача з відповідною заявою про повернення грошових коштів. Такий Закон взагалі є відсутнім. У разі його не обов`язковості для вказаних відносин вказані норми не мають обов`язкового характеру для сторін спору, тому не мали бути застосовані судом. Вказує, що підставою для відкриття виконавчого провадження та стягнення з нього визначеної суми є постанова Управління патрульної поліції в Харківській області ДПП України за серія ЕАО № 5060294 від 22.11.2021 за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 510 грн. Вказана постанова скасована рішенням Київського районного суду м. Полтава від 28.07.2023 у справі № 644/11925/21 (провадження 2-а/552/81/23). Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення суду від 28.07.2023 набрало законної сили 08.08.2023. Стверджує, що Управляння патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції України не має бути самостійним органом - як стягувач у справах про адміністративні правопорушення, оскільки вказаними повноваженнями наділене виключно ДПП України. На підставі наведених обставин, вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

За приписами ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283,285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку (ч. 1ст. 268 КАС України).

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2ст. 268 КАС України).

Позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити.

У судове засідання суду апеляційної інстанції інші учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3ст. 268 КАС України).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 25.01.2022 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Харківській області для примусового виконання разом з заявою надійшла постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 5060294 від 22.11.2021 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу в розмір 510 грн, для стягнення штрафу в подвійному розмірі - 1020 грн.

У вказаній постанові роз`яснено, що на підставі ст.ст. 307, 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу протягом 15 днів, з метою примусового виконання цієї постанови органами державної виконавчої служби стягненню підлягає подвійний розмір штрафу. Постанова містить відмітку, що ОСОБА_1 відмовився отримувати постанову та що копію постанови надіслано позивачу рекомендованим листом вих.№ 6206 від 23.11.2021.

26.01.2022 відповідачем на підставі вказаної постанови винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68364696 про стягненню в примусовому порядку подвоєного розміру штрафу, який становить 1020 грн та направлено боржнику рекомендованою поштовою кореспонденцією.

28.01.2022 відповідачем винесено постанови про арешт коштів боржника та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, вказані постанови направлені позивачу.

01.02.2022 відповідачем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми боргу, а саме 102,00 грн.

30.01.2023 відповідачем винесено постанову про арешт майна боржника.

02.02.2023 державним виконавцем направлено платіжну вимогу для примусового списання заборгованості із рахунку боржника.

07.04.2023 на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти у розмірі 1391,00 грн., які перераховані згідно розпорядження № 68364696.

07.04.2023 відповідачем винесено постанови про зняття арешту з рахунків боржника, про зняття арешту з майна боржника, про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Позивач не погоджуючись з діями відповідача з приводу відкриття виконавчого провадження звернувся до суду із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час відкриття спірного виконавчого провадження постанова у справі про притягнення до адміністративної відповідальності була чинною та не скасована в судовому порядку. Крім того, рішенням суду у справі № 644/11925/21 не встановлено недоліків в змісті вказаної постанови. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження № 68364696 від 26.01.2022 діяв правомірно, у відповідності до положень Закону України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 283 КУпАП, яка має назву - зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення, встановлено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.

Постанова повинна містити:

найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Дослідивши постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 5060294 від 22.11.2021, судом встановлено, що вона містить всі необхідні реквізити передбачені ст. 283 КУпАП. Також постанова підписана посадовою особою яка її винесла та скріплена печаткою.

Що стосується посилання позивача на те, що вказана постанова у справі про притягнення до адміністративної відповідальності підлягала поверненню виконавцем на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 1 та 2 ст. 4 Закону № 1404-VIII встановлено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку(ч. 3 ст. 4 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

При цьому, суд зазначає, що постанова у справі про адміністративне правопорушення сама по собі вже є виконавчим документом, та вимоги до її змісту визначені саме ст. 283 КУпАП, а тому, оскільки судом встановлено, що постанова серії ЕАО № 5060294 від 22.11.2021 містить всі необхідні реквізити передбачені ст. 238 КУпАП, підстави для її повернення з урахуванням п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII були відсутні.

Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Судовим розглядом встановлено, що разом з постановою у справі про адміністративне правопорушення до відповідача також надавалася і заява про примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Що стосується доводів позивача про те, що рішенням Київського районного суду м. Полтава від 28.07.2023 у справі № 644/11925/21 постанова серії ЕАО № 5060294 від 22.11.2021 скасована, а відповідне рішення суду набрало законної сили 08.08.2023, колегія суддів зазначає, що станом на дату відкриття виконавчого провадження постанова серії ЕАО № 5060294 від 22.11.2021 була чинною та не скасована в судовому порядку, а судовим рішенням у справі № 644/11925/21 не встановлено недоліків в змісті вказаної постанови.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження № 68364696 від 26.01.2022 діяв правомірно, у відповідності до положень Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про скасування постанови про арешт коштів боржника від 28.01.2022, постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 28.01.2022, про безакцептне та примусове списання грошових коштів, колегія суддів зазначає таке.

Так, матеріали справи свідчать, що предметом оскарження у цій справі є постанови державного виконавця: про відкриття виконавчого провадження від 26.01.2022; про арешт коштів боржника від 28.01.2022; про стягнення виконавчого збору від 01.02.2021 в розмірі 102,00 грн; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 28.01.2022 визначена в розмірі 269,00 грн.

Вказаний позов обґрунтований незгодою позивача саме з фактом відкриття виконавчого провадження, що, на переконання позивача, свідчить про незаконність рішення про відкриття виконавчого провадження та відповідних похідних рішень відповідача.

Тобто, позовні вимоги у частині визнання протиправними та скасування постанов відповідача про арешт коштів боржника від 28.01.2022, про стягнення виконавчого збору від 01.02.2021 та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 28.01.2022 в межах ВП № 68364696 є взаємопов`язаними та похідними від основної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.01.2022.

Додаткових самостійних підстав для визнання протиправними та скасування постанов про стягнення виконавчого збору, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про арешт коштів боржника позивачем у своїй позовній заяві не наведено, отже їх задоволення безпосередньо залежить від задоволення вказаної основної позовної вимоги.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.01.2022, підстави для задоволення решти взаємопов`язаних та похідних позовних вимог відсутні.

Крім того, при вирішенні спірних правовідносин колегія суддів зазначає, що 07.04.2023 відповідачем винесено постанови про зняття арешту з рахунків боржника, про зняття арешту з майна боржника, а також постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Тобто, станом на момент вирішення цих правовідносин постанова про закінчення виконавчого провадження є чинною та позивачем у справі не оскаржувалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону № 1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Враховуючи те, що постанова відповідача про закінчення виконавчого провадження позивачем не оскаржувалася та, відповідно, є чинною, наведена обставина також свідчить про відсутність підстав для скасування постанов відповідача про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника, про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, прийнятих в межах ВП № 68364696, яке є закінченим.

Що стосується вимоги позивача в частині зобов`язання Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) повернути на розрахунковий рахунок позивача безпідставно стягнуту суму 1391,00 грн., колегія суддів зазначає таке.

Так, набувачем сплачених боржником або стягнутих з нього в рамках виконавчого провадження сум коштів є Державний бюджет України, а тому помилково або надмірно сплачені суми підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій.

Наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 № 787, затверджений Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, та перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій, визначених за даними системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182) (далі Порядок № 787).

Згідно з п. 3 Порядку № 787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті, перерахування компенсації здійснюється Казначейством або головними управліннями Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Відповідно до п. 5 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування компенсації здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

У разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної податкової служби України (далі - органи ДПС) та органи Державної митної служби України (далі - органи Держмитслужби)) подання подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Подання в довільній формі надається платником до органу Державного казначейства України разом із його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією розрахункового документа (квитанції, платіжного доручення тощо), який підтверджує перерахування коштів до бюджету.

Таким чином, територіальний орган Державної казначейської служби України є органом, який здійснює повернення коштів, що були помилково або надмірно зараховані до бюджету, за поданням органу стягнення, яким у цьому спорі виступає Державна виконавча служба України.

Зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою.

Тому у разі, коли орган стягнення в установлений законом строк не надає відповідний висновок органу державного казначейства, платник вправі скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру сплаченої суми) з державного бюджету.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, позивач не звертався із вимогою про стягнення коштів з державного бюджету, лише просив зобов`язати відповідача повернути кошти, які були стягнуті з нього в рамках виконавчого провадження № 68364696, що має різне правове значення.

При цьому, суд також зазначає, що позивач не звертався до відповідача із заявою про повернення таких коштів. Судовим розглядом також не встановлено, що відповідач відмовляв особі в поверненні коштів в сумі 1391,00 грн.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимога про зобов`язання відповідача повернути на розрахунковий рахунок позивача безпідставно стягнуту суму 1391,00 грн є, крім іншого, передчасними, спрямованими на майбутнє, отже такими, що задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.

Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: "а", "б", "в", "г" пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2023 по справі № 520/3887/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов

Повний текст постанови складено 04.03.2024.