Справа № 202/12937/23
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2024-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 березня 2024 року м. Дніпросправа № 202/12937/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2023 року

у справі №202/12937/23

за позовом ОСОБА_1

до Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, Батальйону патрульної поліції в м. Краматорськ та Слов`янськ Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції

про постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, Батальйону патрульної поліції в м. Краматорськ та Слов`янськ Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, в якому просив:

- визнати дії поліцейського взводу №1 роти №3 Батальйону патрульної поліції в м. Краматорськ та Слов`янськ Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Огнєва Олександра Геннадійовича, щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП протиправними;

- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ДП18 №532437 від 17 червня 2023 року, про накладення адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст. 126 КУпАП України у вигляді штрафу у розмірі 425 грн, що винесена поліцейським взводу №1 роти №3 Батальйону патрульної поліції в м. Краматорськ та Слов`янськ Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Огнєва Олександра Геннадійовича, та закрити справу про адміністративне правопорушення;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати 536 грн 80 коп. за сплату судового збору;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн 00 коп.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що спірна постанова винесена з порушенням чинного законодавства, зокрема норм КУпАП, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2023 року у справі залучено в якості співвідповідача Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції замість третьої особи Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд виходив з того, що інспектором взводу №1роти №3БПП в Краматорську та м. Слов`янськ УПП в Донецькій області ДПП сержантом поліції Огневим Олександром Геннадійовичем в постанові зазначено, що в якості доказів додається відеозапис з bodicam 472577 та з технічного пристрою Iphone13 серійний номер X9CT20HCY6. Відеозаписи подій, зроблені на технічний прилад Iphone13, не суперечать вимогам законодавства, що регулює діяльність патрульної поліції та відповідно до КУпАП є доказом, на підставі якого суд може встановити фактичні обставини справи. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що постанова по справі про адміністративне правопорушення є обґрунтованою та такою, що відповідає нормам КУпАП.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що у постанові про накладення адміністративного стягнення серії ДП18 №532437 зазначено, що велась відеофіксація на BodiCam №472577 та технічний пристрій IPhone13, серійний номер Х9СТ20НСY6. Однак надані відповідачем чотири фрагменти відеозапису є відеозаписами лише із власного мобільного телефону поліцейського та не містять відповідної інформації щодо дати та часу їх створення, а відеофайл з найменуванням video_2023-07-12_12-43-44 взагалі не містить звуку, що унеможливлює об`єктивно з`ясувати обставини події, чи мав місце факт висловлення поліцейським законної вимоги до ОСОБА_1 пред`явити поліцейському документи передбачені п. 2.1 «а», 2.1 «г» ПДР України, та факт відмови ОСОБА_1 пред`явити поліцейському запитувані документи. Водночас позивач наголошує на тому, що жодною нормою матеріального права не передбачено застосування працівником патрульної поліції власного мобільного телефону для фіксації факту порушення Правил дорожнього руху.

Представник відповідачів подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування відзиву зазначено, зокрема, що відеозаписи подій, зроблені на технічний прилад IPhone13 із серійним номером Х9СТ20НСY6, не суперечать вимогам законодавства, що регулює діяльність патрульної поліції та відповідно до КУпАП є доказом, на підставі якого суди можуть встановлювати фактичні обставини справи.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 17.06.2023 відносно ОСОБА_1 складена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №532437, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 гривень.

Згідно з цією постановою позивач 17.06.2023 о 01:40 год. в м. Краматорськ, бульвар Краматорський, біля будинку №2, здійснював рух на т/з Geely MR-7151A, номерний знак НОМЕР_2 , при цьому не пред`явив у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться у посвідченні водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив вимоги п. 2.1 «а» ПДР України, а також не мав при собі поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 2.1 «г» ПДР України, та скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 126 КУпАП.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Відповідно до п. 2.4 (а) Правил дорожнього руху на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 ПДР.

Відповідно до п. 2.1 «а» ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до п. 2.1 «г» ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч.1 ст.126 КУпАП).

Частиною 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За загальними правилами ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п.1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Джерела, які можуть бути доказами в справі про адміністративне правопорушення, наведені у статті 251 КУпАП.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень (п.1).

Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних літальних апаратах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні.

Отже, належним чином оформлені матеріали фото/відео фіксації є допустимим доказом на підтвердження вчинення особою адміністративного правопорушення.

В спірному випадку в постанові серія ДП18 № 532437 від 17 червня 2023 року в графі 5 зазначено, що «велась відеофіксація на BodiCam №472577 та технічний пристрій IPhone13, серійний номер Х9СТ20НСY6». Як вказано в графі 7 постанови, до постанови додається рапорт.

На підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення відповідачем надано до суду чотири фрагменти відеозапису подій 17.06.2023, здійсненого на мобільний телефон поліцейського, та рапорт.

Суд першої інстанції, досліджуючи надані відповідачем фрагменти відеозапису подій 17.06.2023, дійшов висновку, що відеозаписи подій, зроблені на технічний прилад Iphone13, не суперечать вимогам законодавства, що регулює діяльність патрульної поліції та відповідно до КУпАП є доказом, на підставі якого суд може встановити фактичні обставини справи.

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що такого висновку суд першої інстанції дійшов без врахування положень Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, засобів фото-і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1026 від 18.12.2018, яка містить чіткий перелік пристроїв, за допомогою яких поліції надано право проводити відеофіксацію та не надає право поліцейським здійснювати відеофіксацію власними мобільними пристроями.

Таким чином, з урахуванням положень Інструкції №1026, надані відповідачем фрагменти відеозапису із мобільного телефону працівника поліції не можуть братись до уваги як доказ вчинення позивачем адміністративного правопорушення, оскільки не відповідають критеріям належності та допустимості.

При цьому, працівник поліції не був позбавлений можливості зафіксувати правопорушення за допомогою нагрудної камери, про яку зазначено у спірній постанові (BodiCam №472577), однак доказів такої фіксації відповідачами до суду надано не було.

З приводу наданого відповідачами рапорту працівника поліції, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що під час складення постанови у справі про адміністративне правопорушення інспектори патрульної поліції діють як службові особи, тому свідчення зазначених осіб самі по собі не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки такі особи є представниками суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі №524/4668/17, від 20 травня 2020 року у справі №524/5741/16-а.

Суд також зазначає, що сам по собі опис адміністративного правопорушення в постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може бути належним доказом його вчинення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки така по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує його фіксування.

Підсумовуючи вищевикладене, та з урахуванням того, що оскільки відповідачами не надано належних доказів на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а всі сумніви стосовно доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність належними та допустимими доказами вчинення позивачем інкримінованого адміністративного правопорушення та, як наслідок, про наявність підстав для визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №532437 від 17 червня 2023 року.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дій поліцейського взводу №1 роти №3 Батальйону патрульної поліції в м. Краматорськ та Слов`янськ Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Огнєва Олександра Геннадійовича, щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З аналізу зазначеного випливає те, що визнанням протиправним та скасуванням рішення суб`єкта владних повноважень у справі фактично охоплюються і вимоги щодо визнання протиправними дій по складанню оскаржуваної постанови, оскільки при прийнятті зазначеного рішення, діям суб`єкта владних повноважень надається відповідна правова оцінка, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Виходячи в вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи не в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми права, що відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Стосовно вимог позивача щодо розподілу судових витрат у цій справі, які складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, враховуючи прийняття судом апеляційної інстанції постанови про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, визначених ч. 6 ст. 139 КАС України, для розподілу судових витрат у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 в межах даної справи сплатив судовий збір у загальному розмірі 1342 грн, з яких: за подання позовної заяви 536,80 грн, за подання апеляційної скарги 805,20 грн.

Крім того, позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн за представництво його інтересів у суді першої інстанції.

Згідно із ч.2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Наведені вище правові норми дають підстави для висновку, що визначення в договорі про надання правової допомоги гонорару адвоката у фіксованому розмірі відповідає положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», разом з тим, для вирішення питання про відшкодування в порядку Кодексу адміністративного судочинства України понесених стороною витрат на правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи, за рахунок іншої сторони - суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, законодавець вимагає доведення обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З матеріалів даної справи встановлено, що на підтвердження понесених судових витрат в розмірі 2000 грн на оплату професійної правничої правової допомоги в суді першої інстанції представником позивача до суду надано копії: договору про надання правової допомоги №74/06 від 19.06.2023; додатку №1/2 до договору про надання правової допомоги №74/06 від 19.06.2023; квитанції від 19.06.2023 про сплату гонорару у розмірі 2000 грн.

Відповідно до п. 11.2 зазначеного Договору порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для розрахунку гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в додатку до договору про надання правової допомоги.

З Додатку №1/2 до Договору вбачається, що розмір гонорару адвоката складає фіксовану суму 2000 грн.

Виходячи з наведеного правового регулювання, суд апеляційної інстанції вважає, що встановлення в договорі №74/06 від 19.06.2023 фіксованого розміру гонорару незалежно від обсягу та вартості наданих послуг і витраченого адвокатом часу не відповідає вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких з метою відшкодування витрат на професійну правничу допомогу ці витрати мають бути по`вязані з розглядом конкретної адміністративної справи, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Також в даному випадку, докази, які б підтверджували фактичне надання адвокатом послуг в межах означеного договору, позивачем не подані, в матеріалах справи відсутні. Сам по собі договір не є достатніми доказом, оскільки свідчить лише про певну домовленість між клієнтом та адвокатом та узгодження послуг, які належить надати відповідно до укладеного договору, а не їх фактичне надання. Не є таким доказом і факт оплати позивачем вказаної суми без документу, що містив би інформацію, які саме послуги надані адвокатом на вказану вище суму, зокрема, ті, що пов`язані з розглядом цієї справи. За таких обставин відсутність належних доказів унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу та розподіл судових витрат, внаслідок чого суд апеляційної інстанції вважає, що витрати заявлені позивачем до відшкодування безпідставно.

В той же час, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1342 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (), враховуючи, що відповідачами у цій справі виступають територіальні підрозділи Департаменту патрульної поліції.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2023 року у справі №202/12937/23 скасувати, прийняти нове рішення.

Позо задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №532437 від 17 червня 2023 року, про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КУпАП України у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КУпАП закрити.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1342 (одна тисяча триста сорок дві) гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко