Справа № 460/992/24
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2024-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 березня 2024 року м. Рівне №460/992/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач-2), в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення, починаючи з 09.04.2023;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 21.12.2023 №06 про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити і виплачувати пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення, починаючи з 09.04.2023.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав, що 09.03.2023 він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», до якої долучив оригінали необхідних документів. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 15.03.2023 №06, прийнятим за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, йому було відмовлено у призначенні такої пенсії. Не погодившись із такою відмовою, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Зазначив, що за результатами судового розгляду адміністративної справи №460/11030/23, судовими рішеннями визнано протиправною та скасовано спірну відмову відповідача-2, а також зобов`язано останнього повторно розглянути заяву позивача від 09.03.2023 про призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку, з урахуванням висновків суду у цій справі. Разом з тим, повідомив, що після ухвалення судом апеляційної інстанції постанови від 24.11.2023 у справі №460/11030/23, яка набрала законної сили, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно прийняте рішення про відмову у призначенні йому пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не зарахувавши при цьому факт проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю. Спростовуючи висновки відповідача-2, викладені в оскаржуваному рішенні, позивач звернув увагу, що згаданим вище Законом та Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 (чинним на момент видачі позивачу посвідчення особи, яка постійно проживає на території посиленого радіоекологічного контролю), чітко визначено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, який підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії. Крім того, стверджував, що наданими ним довідками органу місцевого самоврядування та рішенням суду підтверджується факт його проживання в зоні посиленого радіологічного контролю з 30.08.1985 по даний час. На переконання позивача, означені вище фактичні обставини дають йому право на зниження пенсійного віку, відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на п`ять років. Таким чином, вважаючи дії пенсійного органу необґрунтованими, безпідставними і такими, що порушують його право на отримання пенсії зі зниженням пенсійного віку, а оскаржувану відмову протиправною, позивач просив суд позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 01.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №460/992/24 та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

13.02.2024, з використанням підсистеми «Електронний суд», від відповідача-1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги є необґрунтованими. На підтвердження заявлених заперечень, відповідач-1 зазначив, що оскаржуване у справі рішення приймалося Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань. Наголошував, що проживання позивача на території, яку обслуговує Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, не може бути підставою для зобов`язання цього органу вчиняти певні дії, оскільки визначальним фактором є визначення органу, яким прийнято спірне рішення, що є предметом розгляду у цій справі та стало підставою для звернення позивача з позовом до суду. Разом з тим, пояснив, що виникнення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, з огляду на зміст статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зниження пенсійного віку залежить від рівня радіоактивного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Вказав, що поданими позивачем документами підтверджено, що станом на 01.01.1993 він проживав у зоні посиленого радіоекологічного контролю лише 3 роки 8 місяців 23 дні, тоді як вимогами статті 55 означеного Закону передбачено необхідність проживання особи у такій зоні станом на 01.01.1993 не менше 4 років. А тому, на переконання відповідача-1, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло правомірне рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно статті 55 згаданого Закону. За наведеного, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

15.02.2024, з використанням підсистеми «Електронний суд», відзив на позовну заяву до суду подало також Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач-2), за змістом якого не погодилося з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, у повному обсязі та вважає його вимоги безпідставними. В обґрунтування своїх заперечень пенсійний орган вказав, що на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2023 у справі №460/11030/23, Управлінням повторно розглянуто заяву позивача щодо призначення пенсії з урахуванням висновків суду та прийнято оскаржуване рішення від 21.11.2023 №06 про відмову. На підтвердження правомірності спірного рішення відповідач-2 зазначив, що факт проживання позивача на території посиленого радіоекологічного контролю (м. Кузнецовськ, нині м. Вараш) в період з 23.09.1988 до 15.09.1989 не може бути підтверджений судовим рішенням у справі про встановлення юридичного факту, а наявний період проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю є недостатнім для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Стверджував, що оскільки позивачем не підтверджено факту його проживання або роботи у вказаній зоні радіоактивного забруднення не менше 4 років станом на 01.01.1993, то підстав для призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 вказаного Закону немає. Таким чином, відповідач-2 вважає оскаржувану відмову обґрунтованою та такою, що відповідає нормам чинного пенсійного законодавства. За наведених обставин, відповідач-2 просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

В силу приписів частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином, який постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 03.05.2012 (а.с.11).

09.03.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.12-14).

Вказана заява розглянута за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, за наслідками чого 15.03.2023 цим територіальним органом Пенсійного фонду прийнято рішення №06 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії у зв`язку із непідтвердженням факту проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років та відсутністю необхідного страхового стажу (а.с.16).

Не погодившись з таким рішенням відповідача-2, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 в адміністративній справі №460/11030/23 позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 15.03.2023 №06 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в Закритому акціонерному товаристві «Монарх и Б» та Закритому акціонерному товаристві «Монарх и М» з 26.10.2001 по 13.09.2010, з 16.09.2010 по 13.09.2011, з 14.09.2011 по 03.07.2013, з 04.07.2013 по 16.10.2013, з 17.10.2013 по 30.05.2014, з 10.06.2014 по 15.07.2020, з 15.02.2021 по 23.01.2023.

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач-1 звернулися до суду апеляційної інстанції із відповідними апеляційними скаргами.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2023 у справі №460/11030/23 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задоволено частково, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 15.03.2023 №06 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.03.2023 про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області під час повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.03.2023 про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»:

- врахувати висновки суду у цій справі щодо порядку встановлення тривалості проживання ОСОБА_1 в зоні посиленого радіоекологічного контролю;

- зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в Закритому акціонерному товаристві «Монарх и Б» з 26.10.2001 по 13.09.2010, з 16.09.2010 по 13.09.2011, з 14.09.2011 по 03.07.2013, з 04.07.2013 по 16.10.2013 та Закритому акціонерному товаристві «Монарх и М» з 17.10.2013 по 30.05.2014, з 10.06.2014 по 15.07.2020, з 15.02.2021 по 23.01.2023.

- у задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с.17-22).

Постанова суду апеляційної інстанції у справі №460/11030/23 набрала законної сили 24.11.2023, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень.

На виконання згаданого вище судового рішення, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 09.03.2023 про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за результатами чого прийнято рішення від 21.12.2023 №06 про відмову у призначенні пенсії.

В оскаржуваному рішенні зазначено, зокрема, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви:

- страховий стаж позивача складає 38 років 02 місяці 02 дні;

- з урахуванням висновків постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2023, підстави для врахування періоду проживання з 23.09.1988 по 15.09.1989 в м. Кузнецовськ (Вараш) до зони посиленого радіологічного контролю згідно рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07.06.2011 у справі №2-о-44/11, відсутні;

- заявнику відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку із непідтвердженням факту проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 роки (3 роки 8 місяців 23 дні) (а.с.24).

Вважаючи таку відмову у призначенні пенсії протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право на отримання пенсії як складова права на соціальний захист є конституційним правом громадян.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (зі змінами), умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді:

а) державної пенсії;

б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Після 01.01.2015 додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до категорії 4, не встановлюється.

У свою чергу, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених законом, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

При цьому, умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону №1058-IV.

Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року 30 років (…).

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом шостим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, у такому порядку: 2 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Суд звертає увагу на те, що за змістом примітки до абзацу шостого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ, для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 2 роки постійне проживання або робота у зоні посиленого радіологічного контролю протягом усього періоду з моменту аварії по 31.07.1986 не є обов`язковим; достатньо того, щоб особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії, тобто з 26.04.1986, до 31.07.1986.

Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, яка враховується судом в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше (частина друга статті 55 Закону №796-XII).

Таким чином, з наведеного слід дійти висновку, що особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони посиленого радіологічного контролю з моменту аварії до 01.01.1993 протягом не менше 4 років, має право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання або постійна праця такої особи у зазначеній зоні з моменту аварії (з 26.04.1986) до 31.07.1986, незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 3 повні роки (починаючи з 26.04.1986) проживання або роботи на такій території, але не більше 5 років.

Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4 категорії, не може перевищувати 5 років.

Суд також враховує, що механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).

Так, за змістом підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, а саме (…) потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

- документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

При прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта (пункт 4.2 розділу IV Порядку №22-1).

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (пункт 4.7 розділу IV Порядку №22-1).

Спірним в межах даної судової справи є питання наявності у позивача права на призначення йому пенсії відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII, тобто зі зменшенням пенсійного віку, з огляду на тривалість його проживання/роботи у зоні посиленого радіологічного контролю, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 15 Закону №796-ХІІ, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Тобто, факти проживання/роботи особи на території зон радіоактивного забруднення засвідчуються довідками підприємств, установ, організацій (військкоматів) та органів місцевого самоврядування відповідно.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18).

При цьому, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт її проживання (роботи), а не реєстрації у певній зоні радіоактивного забруднення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №572/245/17.

На переконання суду, єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи або учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а та від 18.06.2020 у справі №751/2738/17.

До позовної заяви ОСОБА_1 додано належне йому посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_1 , видане Рівненською обласною державною адміністрацією 03.05.2012, відповідно до якого позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ (а.с.11).

Таке посвідчення, згідно з пунктом 4 частини першої статті 14 Закону №796-XII, видається особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Наведене узгоджується зі змістом пункту 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 (був чинний на момент видачі позивачу відповідного посвідчення, втратив чинність з 25.07.2018 на підставі постанови КМУ від 11.07.2018 №551, далі Порядок №51), відповідно до якого особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіологічного контролю, за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.

Суд звертає увагу, що за змістом пункту 2 Порядку №51, посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

Викладене кореспондується з положеннями частини третьої статті 65 Закону №796-ХІІ, за якою посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

У той же час, нормами статті 11 цього Закону до потерпілих від Чорнобильської катастрофи віднесено, зокрема, осіб, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років (пункт 4 частини першої цієї статті).

Таким чином, Законом №796-ХІІ та Порядком №51 чітко визначено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом №796-XII для такої категорії, зокрема, право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а (№К/9901/1087/18).

З наведеного слід дійти обґрунтованого висновку про наявність у позивача статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи, що не оспорюється й відповідачами за змістом поданих ними заяв по суті справи.

Отже, згадане вище посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 засвідчує факт проживання (роботи) ОСОБА_1 на території зони посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше чотирьох років.

Аналогічних висновків дійшов також і Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 24.11.2023 у справі №460/11030/23.

Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що на підтвердження факту свого проживання/роботи у зоні посиленого радіологічного контролю у відповідні періоди позивачем надано належним чином засвідчені копії довідок про реєстрацію місця проживання особи від 09.03.2023 за №534-0323, №533-0323, №532-0323 та №531-0323, виданих сектором «Реєстрація» відділу ЦНАП Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради (а.с.25, 26), а також копію належної йому трудової книжки серії НОМЕР_2 від 22.08.1985 (а.с.30-39).

Зазначеними довідками органу місцевого самоврядування стверджується, що позивач у періоди з 30.08.1985 до 12.05.1986, з 15.09.1989 до 29.09.1998, з 29.09.1998 до 24.02.2014 та з 25.02.2014 по даний час зареєстрований у місті Кузнецовськ (нині місто Вараш).

У свою чергу, рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07.06.2011 у справі №2-о-44/11, яке набрало законної сили 18.06.2011, встановлено юридичний факт, а саме те, що ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Березино Володимирецького району Рівненської області, постійно проживав з 23.09.1988 до 15.09.1989 в кімнаті №45 будинку АДРЕСА_1 (а.с.27).

Доказів того, що позивач у вказані періоди не проживав у місті Кузнецовськ (нині місто Вараш) відповідачами не надано та судом не встановлено.

Суд зауважує, що відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106 (зі змінами), місто Кузнецовськ (нині місто Вараш) Рівненської області до 01.01.2015 відносилося до 4 зони радіоактивного забруднення зони посиленого радіоекологічного контролю.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами у їх сукупності достеменно підтверджено, що станом на 01.01.1993 позивач проживав у зоні посиленого радіологічного контролю не менше чотирьох років, що надає йому право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII.

При цьому, суд критично оцінює посилання відповідача-2 в оскаржуваному рішенні на положення Порядку №22-1 та висновки Восьмого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 24.11.2023 у справі №460/11030/23, як на підставу для незарахування періоду проживання позивача з 23.09.1988 до 15.09.1989 в м. Кузнецовськ (встановленого рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07.06.2011 у справі №2-о-44/11, яке набрало законної сили) до періоду його проживання у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993, з огляду на наступне.

Суд наголошує, що відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Приписами частини четвертої статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 18 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 319 ЦПК України визначено зміст рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення. Так, за частиною першою цієї статті, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Отже, суд зазначає, що рішення суду, яким встановлено факт, що має юридичне значення, є обов`язковим для виконання, зокрема, і пенсійним органом при прийнятті ним рішення про призначення пенсії особі, незважаючи на відсутність у такому судовому рішенні встановленого судом обов`язку для органу Пенсійного фонду призначити цій особі пенсію.

Поряд з цим, покликання відповідача-2 на позицію Восьмого апеляційного адміністративного суду, наведену у постанові від 24.11.2023 у справі №460/11030/23, не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Що стосується величини зниження пенсійного віку ОСОБА_1 при вирішенні питання про призначення йому пенсії на умовах статті 55 Закону №796-XII, суд зазначає, що наявність у позивача права на початкову величину зниження пенсійного віку на 2 роки достеменно підтверджується довідкою відповідного органу місцевого самоврядування, а саме довідкою сектору «Реєстрація» відділу ЦНАП Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради від 09.03.2023 №534-0323 про реєстрацію місця проживання особи, згідно з якою у період з 30.08.1985 по 12.05.1986 ОСОБА_1 проживав у місті Кузнецовськ (нині місто Вараш).

Тобто, позивач протягом періоду, що дає право на початкову величину зниження пенсійного віку строком на 2 роки (з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986), проживав у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії на ЧАЕС до 12.05.1986.

Зазначені обставини встановлені також у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2023 у справі №460/11030/23 та не заперечуються сторонами цієї справи за змістом поданих ними заяв по суті.

Також, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування додаткового зменшення пенсійного віку позивача, яке здійснюється виходячи з розрахунку 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи у зоні посиленого радіологічного контролю, але не більше 5 років.

Як встановлено вище судом, довідками від 09.03.2023 за №534-0323, №533-0323, №532-0323 і №531-0323 та рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07.06.2011 у справі №2-о-44/11, яке набрало законної сили, підтверджено факт проживання позивача у періоди з 30.08.1985 до 12.05.1986, з 23.09.1988 до 15.09.1989, з 15.09.1989 до 29.09.1998, з 29.09.1998 до 24.02.2014 та з 25.02.2014 по даний час у місті Кузнецовськ (нині місто Вараш).

Тобто, зазначені документи засвідчують факт постійного проживання (роботи) позивача у зоні посиленого радіологічного контролю протягом понад 26 років, що, у свою чергу, свідчить про наявність підстав для застосування додаткового зменшення пенсійного віку позивача на 3 роки.

Таким чином, позивач наділений правом на зменшення пенсійного віку при призначенні пенсії за віком на умовах статті 55 Закону №796-XII сукупно на 5 років (2 роки початкова величина зниження та 3 роки додатково), а відтак, останній набув право на призначення такої пенсії у віці 55 років, які йому виповнилися 08.04.2023.

Одночасно, суд враховує, що обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІ є наявність в особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Отож, страховий стаж позивача повинен становити не менше 25 років (30 - 5 років).

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами за змістом поданих ними заяв по суті спору, що на момент подання заяви про призначення пенсії страховий стаж позивача становив 17 років 09 місяців 24 дні.

Разом з тим, на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2023 у справі №460/11030/23, при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії відповідачем-2 зараховано до загального страхового стажу позивача періоди роботи в Закритому акціонерному товаристві «Монарх и Б» з 26.10.2001 по 13.09.2010, з 16.09.2010 по 13.09.2011, з 14.09.2011 по 03.07.2013, з 04.07.2013 по 16.10.2013 та Закритому акціонерному товаристві «Монарх и М» з 17.10.2013 по 30.05.2014, з 10.06.2014 по 15.07.2020, з 15.02.2021 по 23.01.2023 та визначено в оскаржуваному рішенні про відмову, що страховий стаж позивача складає 38 років 02 місяці 02 дні.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позивач 08.04.2023 досягнув віку, визначеного статтею 26 Закону №1058-IV, з урахуванням зменшення пенсійного віку (55 років), має необхідний страховий стаж (понад 25 років) та підтвердив необхідний період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю (не менше 4 років), а відтак, має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІ.

Натомість, відповідачами не спростовано належність та достатність наданих позивачем документів для призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку як особі, потерпілій від Чорнобильської катастрофи.

З урахуванням встановлених обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що відповідач-2, відмовивши у призначенні позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а рішення про таку відмову від 21.12.2023 №06 не відповідає критеріям правомірності, визначеним у частині другій статті 2 КАС України.

Суд також враховує, що згідно з пунктом 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №41/26486 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 21.12.2022 №28-2, далі Положення №28-2), Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону Закон №1058-IV, Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання, виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом, соціальні та інші виплати, передбачені законодавством України, та інші функції, передбачені цим Законом, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та статутом Пенсійного фонду.

Суд зазначає, що Інструкцією користувача реалізації механізму розподілу та опрацювань звернень за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів від 21.12.2020 внесено зміни в програмне забезпечення підсистеми призначення та виплати пенсії на базі електронної пенсійної справи в частині централізації призначення пенсії. Пенсійним фондом України впроваджено новий механізм розподілу та опрацювання звернень щодо призначення/перерахунку пенсій за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів.

Постановою правління Пенсійного фонду України «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» від 16.12.2020 №25-1, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за №339/35961 (далі Постанова №25-1), передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.

Пунктом 4.2 розділу IV Постанови №25-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи (пункт 4.2 розділу IV Постанови №25-1).

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що заяву про призначення пенсії позивачем подано до територіального органу Пенсійного фонду за місцем проживання, тобто до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Подана заява, з урахуванням принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, як вперше, так і повторно (на виконання постанови суду у справі №460/11030/23) розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, яке прийняло оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ..

При цьому, після ухвалення спірного рішення електронна пенсійна справа позивача, яка була отримана Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області для повторного розгляду з урахуванням висновків суду, передана засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи. Тому, пенсійна справа позивача після розгляду заяви перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Таким чином, суд вважає, що на момент прийняття Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області оскаржуваного рішення щодо відмови у призначенні пенсії, ОСОБА_1 відповідав критеріям, визначеним статтею 55 Закону №796-ХІ та статтею 26 Закону №1058-IV, у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо протиправності дій відповідача-2 із відмови у призначенні позивачу пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІ. Відтак, належним способом захисту порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача є визнання протиправним та скасування судом спірного рішення відповідача-2 про відмову у призначенні пенсії, позаяк останнє прийнято з мотивів, які суперечать вимогам законодавства та фактичним обставинам, зокрема, тому, що позивач станом на 01.01.1993 не проживав у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років.

Поряд з цим, належним та ефективним способом відновлення порушеного права ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити і виплачувати позивачу пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Суд зазначає, що у цій справі повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у даному випадку є лише один правомірний і законно-обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень призначити та виплачувати позивачу пенсію.

Дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку, дійсно, суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли існує лише один правомірний і законно-обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

З огляду на настання визначених законодавством умов, а саме досягнення необхідного пенсійного віку, наявність достатнього обсягу страхового стажу та необхідного періоду постійного проживання у відповідній зоні радіоактивного забруднення, відповідач був зобов`язаний вчинити конкретну дію на користь позивача призначити та виплачувати пенсію, враховуючи норми статті 55 Закону №796-ХІ. Водночас, оскільки пенсійний орган цієї дії не вчинив та прийняв рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії, останнього слід зобов`язати до її вчинення у судовому порядку.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.03.2019 у справі №817/498/17 (№К/9901/44445/18).

Суд зауважує, що позивач, одночасно з поданням заяви про призначення йому пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, надав усі необхідні документи для призначення такої пенсії.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Пенсія за віком, що призначається автоматично (без звернення особи), - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, крім випадків відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про страховий стаж застрахованої особи, необхідний для призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону. У разі якщо документи про страховий стаж не подані протягом трьох місяців з дня досягнення застрахованою особою пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, вважається, що застрахована особа виявила бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

Як встановлено вище судом, позивачу виповнилося 55 років 08.04.2023, а із заявою про призначення пенсії він звернувся до відповідача-1 09.03.2023, тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку (з урахуванням зменшення пенсійного віку), а тому пенсія зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІ повинна бути призначена позивачу з 09.04.2023.

При цьому, суд звертає увагу, що негативні правові наслідки для позивача створює саме спірне рішення відповідача-2 про відмову у призначенні пенсії, а тому, підстави визнавати протиправними дії відповідача-1 щодо відмови у призначенні такої пенсії відсутні, оскільки останній лише повідомив позивача листом від 02.01.2024 №1700-0205-8/453 про прийняте відповідачем-2 рішення. Відтак, на переконання суду, вказані позовні вимоги є безпідставними, у зв`язку з чим у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Інші доводи та аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи по суті.

Положеннями частини першої статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також, згідно пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За правилами частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі вищевикладеного, зважаючи на встановлені у ході судового розгляду справи обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень не довели повної правомірності своїх дій у спірних правовідносинах, що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення та необхідність його скасування судом, що відповідає меті адміністративного судочинства при вирішенні спорів цієї категорії. Натомість, доводи та аргументи позивача, якими останній обґрунтовував заявлені ним позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, а тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, сплачена сума судового збору в розмірі 1211,20 грн, відповідно до квитанції від 25.01.2024 №68419785, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у загальній сумі 605,60 грн, тобто по 302,80 грн (а.с.49).

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 21.12.2023 №06 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 09.04.2023.

У задоволенні позовних вимог у частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення, починаючи з 09.04.2023 відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 302,80 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 302,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 04 березня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (майдан Волі, 3, м. Тернопіль, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, 46001, ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769)

Суддя С.А. Борискін