Справа № 160/2879/23
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 грудня 2023 року Справа № 160/2879/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участі секретаря судового засідання: Галайди А.В.,
представника відповідача: Чабан О.В.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
07.02.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 10.09.2020 по день фактичного розрахунку (04.03.2023) за 6 місяців, що становить 244695,12грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду уточненої позовної заяви, та її копій відповідно до кількості осіб, що беруть участь у справі, виклавши в ній позовні вимоги відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України.
На виконання вимог вказаної ухвали суду 27.02.2023 року позивачем 01.03.2023 року усунуто означені недоліки позовної заяви та надано до суду уточнену позовну заяву.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 року вказану позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/2879/23 за цією позовною заявою, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) з 06.04.2023 року за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 року вирішено перейти до розгляду адміністративної справи №160/2879/23 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 25.07.2023 року о 13:00 год.
Відповідно до довідки секретаря судового засідання Галайди А.В. справа №160/2879/23 знята з розгляду 25.07.2023 року у зв`язку із тим, що з 03.07.2023р. по 28.07.2023р., включно, суддя Турова О.М. перебувала у щорічній відпустці.
Наступне підготовче судове засідання призначено на 22.08.2023 року об 11:00год.
Відповідно до довідки секретаря судового засідання Галайди А.В. справа №160/2879/23 знята з розгляду 22.08.2023 року у зв`язку із тим, що з 21.08.2023р. по 03.09.2023р., включно, суддя Турова О.М. перебувала у щорічній відпустці.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.09.2023 року продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі №160/2879/23 до 11.10.2023 року та призначено наступне підготовче судове засідання на 11.10.2023 року об 11:30 год.
26.09.2023 року до суду від позивача надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання без його участі.
28.09.2023 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого судового засідання задля забезпечення участі у судовому розгляді вказаної справи представниками Офісу Генерального прокурора в порядку самопредставництва на підставі довіреності з наданням повноважень згідно з КАС України прокурорам обласної прокуратури.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2023 року заяву представника відповідача про відкладення підготовчого судового засідання задоволено частково, продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі №160/2879/23 до 11.10.2023 року та призначено наступне підготовче судове засідання на 11.10.2023 року об 11:30 год.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.10.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу №160/2879/23 до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 07 листопада 2023 року о 13:00 год.
У судовому засіданні 07.11.2023р. усною ухвалою суду, постановленою без видалення до на рачої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, у відповідача повторно витребувано інформацію про розмір всіх належних позивачеві сум, нарахованих і виплачених на день його звільнення, та про розмір середньоденного грошового забезпечення позивача, а також оголошено перерву до 06.12.2023р. на 14:00год.
22.11.2023р. до суду надійшли додаткові письмові пояснення відповідача, в яких зазначено, що нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 у 2020 році здійснювалося Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону), з якою він перебував у трудових відносинах, що унеможливлює надання Офісом Генерального прокурора запитуваної інформації, відтак, Офіс Генерального прокурора надати довідку про розмір всіх належних позивачеві сум, нарахованих і виплачених на день звільнення ОСОБА_1 із зазначенням їх складових і про розмір середньоденного грошового забезпечення не має можливості, оскільки не здійснював розрахунок при його звільненні
29.11.2023р. до суду надійшли додаткові письмові пояснення позивача, в яких, зокрема, зазначалося, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та був відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі, при цьому з липня 2005 року по 10 вересня 2020 року позивач безперервно проходив службу в органах прокуратури України. Відповідно до розрахункового листа за вересень 2020 року начальник відділ військової прокуратури об`єднаних сил полковник юстиції Бекіров Р.З. отримав у зв`язку з звільненням загальну грошову виплату у розмірі 517209,84 грн.
06.12.2023р. до суду надійшли додаткові письмові пояснення відповідача, в яких висловлено позицію, аналогічну викладеній у відзиві на позов, та додатково зауважено, що у розумінні приписів ст.117 КЗпП України відповідальність за порушення вимог законодавства про працю може бути покладена виключно на роботодавця, який здійснює нарахування та виплату належних працівникові суми при звільненні. Разом з цим, ОСОБА_1 відповідно до наказу №572к від 10 вересня 2020 року звільнено з Військової прокуратури об`єднаних сил, яка в розумінні КЗпП України була його роботодавцем, отже, відповідно саме на вказаного суб`єкта владних повноважень і покладено обов`язок з проведення повного розрахунку у зв`язку зі звільненням позивача. При цьому, жодних доказів проведення розрахунку при звільненні саме Офісом Генерального прокурора позивачем не надано. Також відповідачем зазначено, що до 2018 року у Військової прокуратури сил антитерористичної операції не було бухгалтерської служби, або іншого підрозділу, на який можливо було б покласти виконання таких функцій, у зв`язку з чим такі функції у період з 17.08.2015 по 31.01.2018 покладались на управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту Генеральної прокуратури, відповідно до Положення про управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту Генеральної прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 26.04.2016р. №167. Разом з цим, 04.01.2018 Військова прокуратура сил антитерористичної операції була зареєстрована, як розпорядник бюджетних коштів, а відділ фінансування та бухгалтерського обліку Військової прокуратури сил антитерористичної операції відповідно до наказу Генерального прокурора від 22.09.2017р. №80ш розпочав роботу з 01.02.2018р. Отже, з цієї дати будь-які нарахування військовим прокурорам здійснювалися безпосередньо Військовою прокуратурою сил антитерористичної операції (Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері), що додатково свідчить про відсутність обов`язку у Офісу Генерального прокурора нараховувати позивачу суми грошового забезпечення з 04.01.2018р. Нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 у 2020 році здійснювалося Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону), з якою він перебував у трудових відносинах. При цьому, здійснення функцій з планово-фінансової діяльності та бухгалтерського обліку з 17.08.2015р. по 31.01.2018р. Генеральною прокуратурою не свідчить, що Офіс Генерального прокурора є суб`єктом відповідальності у розумінні ст. ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки останній не є роботодавцем у спірних правовідносинах та не здійснював нарахування всіх належних позивачеві сум при звільненні, що є обов`язковою умовою для притягнення роботодавця до відповідальності за вказаною статтею та зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, з урахуванням положень ст.117 КЗпП України, обов`язок з виплати середнього заробітку за час затримки покладається саме на роботодавця або уповноважений ним орган, яким у даній справі не може бути Офіс Генерального прокурора. Позивачем у цій справі вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст.117 КЗпП України заявлено не до органу, з якого він був звільнений, а до Офісу Генерального прокурора, тобто до неналежного відповідача, який не може нести відповідальність за проведений несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні. Відтак, у спірних правовідносинах відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та не виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
У судових засіданнях позивач підтримав пред`явлений позов у повному обсязі та, посилаючись на викладені в ньому та у додаткових письмових поясненнях доводи, просив повністю задовольнити позовні вимоги.
Представник відповідача у судових засіданнях пред`явлений позов не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та у додаткових письмових поясненнях.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та був відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі, при цьому з липня 2005 року по 10 вересня 2020 року позивач проходив службу в органах прокуратури України, обіймаючи різні посади в органах Військової прокуратури України.
Наказом виконувача обов`язків військового прокурора об`єднаних сил від 10 вересня 2020 року №572к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу організації діловодства та матеріально-технічного забезпечення військової прокуратури об`єднаних сил і виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил та усіх видів забезпечення з 10.09.2020р.
Підставою прийняття зазначеного наказу став наказ Міністра оборони України від 09.09.2020 року №442, яким відповідно до пункту 18 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» та пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» полковника юстиції ОСОБА_1 , начальника відділу організації діловодства та матеріально-технічного забезпечення військової прокуратури об`єднаних сил, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
ОСОБА_1 , вважаючи, що під час проходження ним військової служби у період з 05.01.2016р. до 01.03.2018р. грошове забезпечення нараховувалось і виплачувалося не у повному обсязі, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з відповідною позовною заявою до Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.11.2021р. у справі №200/10891/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії щодо нарахування та виплати належної заробітної плати (її складових) задоволено повністю, визнано дії Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, з не нарахування та виплати ОСОБА_1 у період з 05.01.2016р. до 01.03.2018р. грошового забезпечення із застосування приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015р. №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» протиправними, а також зобов`язано Офіс Генерального прокурора та Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил здійснити перерахунок належного ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням надбавки за участь в антитерористичній операції за період з 05.01.2016р. по 01.03.2018р. з урахуванням приписів та періоду дії постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», від 07.11.2007р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», від 30.08.2017р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказів Міністра оборони України від 11.06.2008р. №260 та від 07.06.2018р. №260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням з урахуванням надбавки за участь в антитерористичній операції за період з 05.01.2016р. до 01.03.2018р.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2022р. у справі №200/10891/21 апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил залишено без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №200/10891/21 - без змін.

Таким чином, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №200/10891/21 набрало законної сили 21.06.2022р.

Як слідує з довідки Офісу Генерального прокурора про розмір нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі №200/10891/21 від 08.05.2023р №21-206зп, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №200/10891/21 Офісом Генерального прокурора у лютому 2023 року здійснено перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з урахуванням надбавки за участь у антитерористичній операції за період з 05.01.2016р. по 01.03.2018р., з урахуванням приписів та періоду дії постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», від 07.11.2007р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», від 30.08.2017р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказів Міністра оборони України від 11.06.2008р. №260 та від 07.06.2018р. №260, внаслідок чого на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 до виплати перераховано кошти у сумі 40115,27грн., при цьому, вказана сума до виплати здійснена з урахуванням проведених відповідачем передбачених чинним законодавством утримань з нарахованої до виплати суми таких податків і зборів: військового збору у сумі 610,89грн., та податку з доходів фізичних осіб у сумі 7330,71грн.

Судом встановлено, що грошові кошти на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №200/10891/21 перераховані Офісом Генерального прокурора на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 04.02.2023р.

Вважаючи, що при здійсненні виплати на виконання рішення суду у справі №200/10891/21 грошового забезпечення позивача відповідач порушив строки розрахунку при звільненні, в наслідок чого виникли підстави для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте, відповідачем такий середній заробіток протиправно нараховано та виплачено не було, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та спірним правовідносинам сторін, суд враховує таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як зазначено у частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України, тому вони підлягають застосуванню під час вирішення таких спорів.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства щодо порядку, умов, складу, розміру виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Висновок щодо можливості застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України (тут і далі - в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З аналізу зазначених норм трудового законодавства слідує, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина роботодавця у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року по справі №320/1263/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обставина невиконання Офісом генерального прокурора та Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил відносно позивача вимог статті 116 КЗпП України в частині щодо виплати всієї суми належного позивачеві при звільненні грошового забезпечення підтверджена рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №200/10891/21, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2022р., тобто рішенням суду, яке набрало законної сили.

При цьому судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та був відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі, при цьому з липня 2005 року по 10 вересня 2020 року позивач проходив службу в органах прокуратури України, обіймаючи різні посади в органах Військової прокуратури України.

Водночас, до 2018 року у Військової прокуратури сил антитерористичної операції не було бухгалтерської служби, або іншого підрозділу, на який можливо було б покласти виконання таких функцій, у зв`язку з чим такі функції у період з 17.08.2015 по 31.01.2018 покладались на управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту Генеральної прокуратури, відповідно до Положення про управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту Генеральної прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 26.04.2016р. №167.

04.01.2018р. Військова прокуратура сил антитерористичної операції була зареєстрована, як розпорядник бюджетних коштів, а відділ фінансування та бухгалтерського обліку Військової прокуратури сил антитерористичної операції відповідно до наказу Генерального прокурора від 22.09.2017р. №80ш розпочав роботу з 01.02.2018р. Отже, з 01.02.2018р. всі нарахування військовим прокурорам, в тому числі і позивачеві, здійснювалися безпосередньо Військовою прокуратурою сил антитерористичної операції (Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері).

Разом з цим, функції з планово-фінансової діяльності та бухгалтерського обліку, в тому числі і в частині здійснення всіх нарахувань і виплат військовим прокурорам, тобто і позивачеві, у період з 17.08.2015р. по 31.01.2018р. здійснювалися саме Генеральною прокуратурою (Офісом Генерального прокурора), отже, саме останній був відповідальним за правильність і повноту нарахування грошового забезпечення вказаних осіб, в тому числі і позивача, у вказаний період.

І, як зазначено вище, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №200/10891/21, яке набрало законної сили, встановлено протиправність дій не лише Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, а й безпосередньо Офісу Генерального прокурора з не нарахування та е виплати ОСОБА_1 у період з 05.01.2016р. до 01.03.2018р. належного грошового забезпечення, а також зобов`язано як і Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, так і Офіс Генерального прокурора здійснити відповідний перерахунок грошового забезпечення позивача та провести відповідну виплату на користь ОСОБА_1 .

Тобто у розглядуваному випадку має місце передбачена ч.2 ст.117 КЗпП України ситуація, яка стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником був наявний спір про належні до виплати звільненому працівникові суми і такий спір був вирішений на користь працівника, відтак, роботодавець повинен сплатити зазначене в ст.117 КЗпП України відшкодування.

Отже, не проведення з вини відповідача розрахунку із позивачем у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати останньому його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому та обставина, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2023 у справі №160/19537/22 зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на користь ОСОБА_1 вже стягнуто середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.09.2020 по 01.12.2022, виплачений Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №200/10891/21, жодним чином не перешкоджає вирішенню питання щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, при здійсненні останнім нарахування і виплати позивачеві недоплаченого грошового забезпечення на виконання вищевказаного рішення суду у справі №200/10891/21, бо, як вказано самим відповідачем, ним таке нарахування проводилося за інший період (за період з 17.08.2015р. по 31.01.2018р.) та, відповідно, у іншому розмірі, ніж Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону, а сама виплата на виконання рішення суду здійснена відповідачем в інший строк, ніж Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону, а саме: 04.02.2023р., тобто пізніше.

Враховуючи, що письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується звільнення позивача з посади начальника відділу організації діловодства та матеріально-технічного забезпечення військової прокуратури об`єднаних сил і виключення його зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил та усіх видів забезпечення саме з 10.09.2020р. та проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачем на виконання рішення суду у справі №200/10891/21 лише 04.02.2023 року, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України та допущено протиправну бездіяльність через не здійснення нарахування і виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки такого розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020р. по 04.02.2023р., але не більш як за шість місяців.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 року у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Поряд з цим, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує правову позицію Верховного Суду, згідно з якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.

Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову у справі №761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідний підхід застосований Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, у якій, з-поміж іншого, зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідні висновки корелюються із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, у якій, зокрема, зазначено, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За таких обставин, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц (відступлено від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16) і від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, для відступлення від яких не вбачається правових підстав, суд уважає, що при розгляді цього спору слід застосувати принцип співмірності, зменшивши розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Відтак, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд має встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум і правильну суму, яка була несвоєчасно виплачена позивачеві, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16 та від 26 січня 2022 року у справі №240/12167/20.

У даному випадку судом встановлено, що розмір усіх належних позивачеві при звільнені сум становить 575588,65грн. із розрахунку: 517209,84грн. + 10321,94грн. + 40115,27грн. + 7330,71грн. + 610,89грн., з яких:

- 517209,84грн. нарахована позивачеві при звільненні зі служби 10.09.2020р. сума, яка не була спірною та підтверджується розрахунковим листком за вересень 2020 року;

- 10321,94грн. виплачена 01.12.2022р. Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №200/10891/21 сума грошового забезпечення позивача, розмір якої підтверджено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/19537/22;

- 40115,27грн. виплачена 04.02.2023р. Офісом Генерального прокурора на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №200/10891/21 сума грошового забезпечення позивача, яка була виплачена з відрахуванням відповідних податків і зборів;

- 7330,71грн. податок з доходів фізичних осіб, відрахований з виплаченої відповідачем на виконання рішення суду у справі №200/10891/21 суми грошового забезпечення позивача;

- 610,89грн. військовий збір, відрахований з виплаченої відповідачем на виконання рішення суду у справі №200/10891/21 суми грошового забезпечення позивача.

Отже, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 575588,65грн. (100%), з яких нарахована на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №200/10891/21 сума грошового забезпечення, яка була виплачена з відрахуванням відповідних податків і зборів на картковий рахунок позивача 04.02.2023 року становить 8,4%.

Відповідно до довідки Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 29.09.2020р. №14-290 вих-20 середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 1359,42грн.

Судом також встановлено, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020р. по 04.02.2023р. становить 876 календарних днів.

Разом з цим, з огляду на приписи ст.117 КЗпП України, середній заробіток має бути стягнутий за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що має бути стягнута у цьому випадку, не може бути більшою, ніж за шість місяців, тобто не перевищувати 247414,44грн. (1359,42грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) *182 календарних дня).

Водночас, суд звертає увагу, що у порівнянні із нарахованою та виплаченою позивачеві на виконання рішення суду у справі №200/10891/21 сумою грошового забезпечення, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 247414,44грн. не може вважатися співмірною, оскільки вона значно перевищує суму просточеної виплати грошового забезпечення позивача.

При цьому, як зазначено судом вище, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, бо синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначено вище, розмір невиплачених своєчасно сум грошового забезпечення, нарахованого на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №200/10891/21, від розміру всіх належних позивачеві при звільненні сум становить - 8,4%.

Обрахована судом відповідно до ст.117 КЗпП України сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виплати грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі №200/10891/21) за шість місяців становить 247414,44грн.

Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме у розмірі 20782,81грн. із розрахунку (8,4% від 247414,44грн.).

Аналогічна правова позиція щодо обрахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні висловлена Верховним Судом у постановах від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16 та від 26 січня 2022 року у справі №240/12167/20.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи викладене у сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України, суд зазначає, що позивач у справі, що розглядається, звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір останнім сплачено не було, а отже відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Офісу Генерального прокурора (, місцезнаходження: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 011011) про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (, місцезнаходження: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 011011) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.09.2020р. по 04.02.2023р.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (, місцезнаходження: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 011011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 20782,81грн. (двадцять тисяч сімсот вісімдесят дві гривні 81 копійка).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова