Справа № 480/4875/22
Суддя: О.В. Соп'яненко
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 березня 2024 року Справа № 480/4875/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Соп`яненко О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/4875/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення грошового забезпечення,-
В С Т А Н О В И В:
28 липня 2022 року позивач, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення грошового забезпечення, і просить суд:
- визнати протиправною дією Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у внесенні до наказу командира бригади в/ч по стройовій частині НОМЕР_1 від 17.01.2022 № 7-РС розрахунку вислуги років у пільговому обчисленні у бік їх зменшення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 привести відомості його облікової справи до наявної у нього вислуги років, що надає право на отримання пенсії за вислугою років, у відповідність до норм ст.ст. 12, 17-1, 17-2 Закону № 2262-X11 від 09 квітня 1992 року "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", провести перерахунок моєї вислуги років з урахуванням попередніх періодів служби на пільгових умовах з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби або 1 місяць служби за 1,5 місяці шляхом внесення змін щодо вислуги років (пільгова);
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення у формі наказу про нарахування та виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні за 3 повних роки служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.06.2021;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 3 повних календарних роки служби;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, за період з 30.06.2018 до 18.06.2021, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.06.2021;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, за період з 30.06.2018 до 18.06.2021;
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період служби з 30.06.2018 до 18.06.2021;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію його грошового забезпечення за період служби з 30.06.2018 до 18.06.2021;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому винагороду за безпосередню участь в ООС на лінії бойового зіткнення на території Донецької та Луганської областей у складі в/ч НОМЕР_2 у періоди: з 12 серпня 2018 року до 13 січня 2019, з 31 січня 2019 року до 28 березня 2019 року, з 30 березня 2019 року до 10 квітня 2019 року, - пропорційно дням безпосередньої участі в заходах ЗНБО;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 18.06.2021 до дня прийняття рішення судом у справі з розрахунку середньоденного грошового забезпечення 600,00 грн. станом на день звільнення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача було звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 18.06.2021 №118-РС, а з 30.06.2021 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Разом зі тим, під час звільнення позивачу не було в повному обсязі виплачені всі суми грошового забезпечення та відповідні виплати. Так, позивач зазначає, що В/Ч НОМЕР_1 протиправно було внесено до наказу командира бригади в/ч по стройовій частині НОМЕР_1 від 18.06.2021 №118-РС розрахунку вислуги років у пільговому обчисленні у бік їх зменшення, у зв`язку із чим просить зобов`язати В/Ч НОМЕР_1 привести відомості позивача облікової справи до наявної у позивача вислуги років, що надає право на отримання пенсії за вислугою років, у відповідність до норм ст.ст. 12, 17-1, 17-2 Закону № 2262-Х11 від 09 квітня 1992 року "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", провести перерахунок позивача вислуги років з урахуванням попередніх періодів служби на пільгових умовах з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби або 1 місяць служби за 1,5 місяці шляхом внесення змін щодо вислуги років (пільгова), зобов`язати В/Ч НОМЕР_1 внести до наказу командира бригади в/ч по стройовій частині НОМЕР_1 від 18.06.2021 №118-РС зміни в частині розрахунку вислуги років у пільговому обчисленні з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби або 1 місяць служби за 1,5 місяці.
Також, просить зобов`язати В/Ч НОМЕР_1 виплати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.06.2021, скільки під час звільнення таких виплат здійснено не було. Зазначає, що В/Ч НОМЕР_1 не прийняла рішення у формі наказу про нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за 3 повних років служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.06.2021, а тому просить зобов`язати В/Ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 3 повних календарних років служби.
Під час звільнення В/Ч НОМЕР_1 безпідставно не нарахувала та не виплатила позивачу грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, а також не нарахувала та не виплатила позивачу індексацію грошового забезпечення за період служби, винагороду за безпосередню участь в ООС на лінії бойового зіткнення на території Донецької та Луганської областей у складі в/ч НОМЕР_2 .
Також позивач зазначає, що у зв`язку із не нарахуванням та невиплатою всіх належних сум, відповідач В/Ч НОМЕР_1 повинна сплатити на користь позивача грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 18.06.2021 до дня прийняття рішення судом у справі з розрахунку середньоденного грошового забезпечення 600,00 грн. станом на день звільнення.
Судом провадження у справі відкрито 02.08.2022 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб.
Враховуючи те, що згідно документів, наданих позивачем до позовної заяви, зокрема, копії військового квитка підтверджується, що позивач проходив військову службу та звільнений наказом В/Ч НОМЕР_1 , але повний розрахунок та виключення зі списків особового складу здійснено В/Ч НОМЕР_2 , якою прийнято наказ №186 від 29.06.2021, суд, на підставі ст. 48 КАС, залучив другим відповідачем В/Ч НОМЕР_2 .
Також при відкритті провадження судом у відповідачів - В/Ч НОМЕР_1 , В/Ч НОМЕР_2 витребував всі документи та докази, що стосуються розгляду даної справи, а також усі наявні документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Від відповідача В/Ч НОМЕР_1 надіслано до суду декілька клопотань про надання додаткового часу для надання відзиву зазначає, що у зв`язку із військовим станом В/Ч НОМЕР_1 здійснила передислокацію в інше місце, первинні бухгалтерські документи та інші облікові документи були частково знищені, частково втрачені в ході бойових дій, проти вказана інформація збережена на електронних носіях, у зв`язку із чим просив надати додатковий час для надання таких документів.
Від представника В/Ч НОМЕР_1 відзиву на позовну заяву надано не було, надано суду копію довідки від 28.09.2022 №832 про нарахування та виплати позивачу. В клопотанні від 21.11.2022 зазначає, що інші витребувані судом документів у В/Ч НОМЕР_1 відсутні, оскільки позивач проходив службу у В/Ч НОМЕР_2 .
Відповідач В/Ч НОМЕР_2 про розгляд справи повідомлений належним чином, копію ухвали від 19.12.2022 разом із копією позовної заяви з додатками отримано 13.01.2023 через поштове відділення представником В/Ч НОМЕР_2 ОСОБА_2 .
Разом із тим, відзиву на адміністративний позов відповідачем В/Ч НОМЕР_2 не надано, причини ненадання доказів В/Ч НОМЕР_2 суду не повідомила. Жодних клопотань чи письмових пояснень від В/Ч НОМЕР_2 до суду не надійшло, в матеріалах справи відсутні.
Таким чином матеріалами справи підтверджується, що відповідачі належним чином повідомлялися судом про розгляд даної справи, судом вживалися заходи для надання представниками відповідачів документів та доказів для розгляду даної справи.
При розгляді даної справи судом враховується, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі
Тобто особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій чи законність прийнятих рішень.
Завданням адміністративного судочинства, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у т.ч. на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Захист прав, свобод та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин має досить нерівні можливості, адже з одного боку виступає суб`єкт владних повноважень, тобто держава, а з іншого фізична чи юридична особа, права та інтереси якої були порушені.
Отже, завданнями адміністративного судочинства є захист прав та інтересів фізичних осіб від неправомірних дій чи рішень суб`єктів владних повноважень, тому, дотримуючись принципу змагальності, слід враховувати ч. 2 ст. 77 КАС України, яка встановлює, що саме суб`єкта владних повноважень повинен довести правомірність свого рішення чи дій, а не позивач - фізична особа.
В свою чергу, заперечення щодо наведених позивачем обставин, правових підстав позову та доводів, з посиланням на відповідні докази та норми права, суб`єкт владних повноважень має викласти у своєму відзиві на позовну заяву.
Між тим, під час розгляду даної справи у суді першої інстанції суб`єктом владних повноважень В/Ч НОМЕР_2 не подано відзив на отриманий адміністративний позов.
При цьому, варто зазначити, що суб`єкт владних повноважень отримував копії усіх процесуальних документів у справі, що підтверджується наявним в справі повідомленням про вручення поштового відправлення.
При цьому враховуючи базовий принцип адміністративного судочинства, такий як офіційне з`ясування всіх обставин справи, суд надав тривалий час для відповідачів для надання доказів, що стосуються предмету та обставин адміністративного позову при розгляді даної справи шляхом витребування необхідних доказів, як у В/Ч НОМЕР_1 , так і В/Ч НОМЕР_2 .
У відповідності до ч. 9 ст. 80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин, суд залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.
Крім того, судом враховується, що позивачем заявлені вимоги, що стосуються належного розрахунку при звільненні, при розгляді даної справи строк звернення позивачем не пропущено.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, надані учасниками справи, суд виходить із наступного.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 24.12.2018. (а.с.9)
Наказом командира В/Ч НОМЕР_1 №118-РС від 18.06.2021 позивача було звільнено з військової служби у запас за п.п. "а" (у зв`язку із закінченням строку дії контракту).
Згідно наказу командира В/Ч НОМЕР_1 №118-РС від 18.06.2022 позивача відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_2 №186 від 29.06.2022 з 30.06.2022 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів грошового забезпечення. Зазначено, що вислуга років позивача у Збройних силах України становить календарна 03 років 00 місяців 00 дніі, пільгова 01 років 01 місяць 16 днів.
Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправною дією Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у внесенні до наказу командира бригади в/ч по стройовій частині НОМЕР_1 від 18.06.2021 № 118-РС розрахунку вислуги років у пільговому обчисленні у бік їх зменшення; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 привести відомості позивача облікової справи до наявної у позивача вислуги років, що надає право на отримання пенсії за вислугою років, у відповідність до норм ст.ст. 12, 17-1, 17-2 Закону № 2262-Х11 від 09 квітня 1992 року "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", провести перерахунок позивача вислуги років з урахуванням попередніх періодів служби на пільгових умовах з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби або 1 місяць служби за 1,5 місяці шляхом внесення змін щодо вислуги років (пільгова), суд відмовляє в їх задоволенні, враховуючи наступне.
В даному випадку, матеріалами справи не підтверджується, а позивачем не доведено, що В/Ч НОМЕР_1 були вчинені дії щодо внесення до наказу командира бригади в/ч по стройовій частині НОМЕР_1 від 18.06.2021 № 118-РС розрахунку вислуги років у пільговому обчисленні у бік їх зменшення.
Так, в матеріалах справи взагалі відсутній наказ В/Ч НОМЕР_1 №118-РС від 18.06.2022, в якому взагалі відсутня інформація щодо розрахунку вислуги років позивача, така інформація взагалі відсутня.
Слід зазначити, що розрахунок вислуги років позивача в загальному та пільговому обчисленні зазначено в іншому наказі військової частини, яка здійснювала виключення позивача зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення наказом В/Ч НОМЕР_2 від 29.06.2021 №186.(а.с.11)
Разом із тим, позивачем не оспорюється та не є предметом розгляду справи наказ В/Ч НОМЕР_2 №186 від 29.06.2021 щодо визначення позивачу розрахунку вислуги років в календарному обчисленні 03 років 00 місяців 00 днів, пільгова 01 років 01 місяць 16 днів. Позивачем не зазначається та не обґрунтовується, який саме період військової служби, на яких саме посадах не враховано відповідачами до вислуги років на час виключення зі списків особового складу військових частин. Наказ В/Ч НОМЕР_2 від 29.06.2021 №186 позивачем не оспорюється, не є предметом розгляду даної справи.
Слід зазначити, що позивач зазначає в обґрунтування позовних вимог стосовно права військовослужбовців на отримання пенсії та зазначає, що пільгова вислуга має враховуватися при призначенні пенсії згідно з п. "а" ч. 1 ст. 12 Закону №2262.
Разом із тим, суд зазначає, що в даному випадку, не є спірним, позивачем не обґрунтовується та не є предметом розгляду справи питання пенсійного забезпечення позивача. Доказів відмови у призначенні пенсії позивачу матеріали справи не містять, позивачем не зазначаються, не є предметом розгляду справи. Стосовно майбутнього права позивача на отримання пенсії, суд зазначає, що такі обґрунтування фактично заявлені на майбутнє, але дослідженню підлягають порушені права позивача.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення у формі наказу про нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за 3 повних років служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.06.2021 та зобов`язати В/Ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 повних календарних років служби, суд зазначає наступне.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно ст. 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Стаття 2 Закону № 2011-ХІІ визначає, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Як вже вище зазначалось, наказом командира В/Ч НОМЕР_2 від 29.06.2021 №186 позивача з 30.06.2021 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів грошового забезпечення. Зазначено, що вислуга років позивача у Збройних силах України становить календарна 03 років 00 місяців 00 днів, пільгова 01 років 01 місяці 16 днів.
Згідно довідки №832 від 28.09.2022 про нарахування та виплати ОСОБА_1 , вбачається, що: - одноразова грошова допомога при звільненні відповідно до наказу від 29.06.2021 № 186 не нараховувалась та не виплачувалась; - одноразова грошова допомога при звільненні, передбаченої ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до наказу від 29.06.2021 №186 не нараховувалась та не виплачувалась.(а.с.35)
В даному випадку, матеріалами справи не підтверджується, а судом не встановлено, що у позивача наявна вислуга - 10 календарних років і більше, оскільки виключно за умови такої вислуги позивач має право на відповідну одноразову допомогу, як передбачено частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ, у зв`язку із чим позовні вимоги в зазначені частині позовних вимог задоволенню не підлягають.
Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, за періоди з 30.06.2018 до 18.06.2021, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.06.2021; зобов`язання В/Ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, за періоди з 30.06.2018 до 18.06.2021, суд зазначає наступне.
Відповідно до наказу В/Ч НОМЕР_2 від 29.06.2021 №186 під час звільнення позивача та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, позивачу було виплачено відповідно до ст. 16-2 Закону України "Про відпустки", п. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошову компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2018 по 2021 роки.
Проте, відповідно до довідки №832 від 28.09.2022 - нарахування та виплати грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку передбаченою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 з 30.06.2018 пo 29.06.2022 не нараховувалась та не виплачувалась.
В даному випадку, враховуючи вимоги статті 77 КАС України, про які суд наголошував вище, суд вважає, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень не довели правомірність своїх дій, що має процесуальним наслідком задоволення вимог позову в частині зобов`язання нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за періоди з 30.06.2018 пo 18.06.2022.
Враховуючи те, що розрахунок суми компенсації повинен бути проведений відповідачем військовою частиною, яка виключила позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення, оскільки облік невикористаних днів, надання відпустки та здійснення нарахувань належить до виключної компетенції роботодавця, в даному випадку В/Ч НОМЕР_2 , а не В/Ч НОМЕР_1 , як помилково вважає позивач.
Разом із тим, суд з урахуванням ст. 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача та зобов`язати В/Ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, за періоди з 30.06.2018 пo 18.06.2022.
Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період військової служби з 29.10.2018 до 06.10.2021; а також зобов`язати В/Ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.10.2018 до 06.10.2021, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.1 Законом України від 03.07.1991 № 1282-XII Про індексацію грошових доходів населення (далі - Закон № 1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з ч.ч.1,6 ст. 2, ч.1 ст.4 Закону № 1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 - 103 відсотка).
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст.9 Закону)
Статтею 18 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії від 05 жовтня 2000 року, №2017-III визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці і у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) покладається на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності та виду юридичної особи та входить до складу грошового забезпечення. У зв`язку з цим, доводи представника відповідача з цього приводу суд не приймає до уваги.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078).
Згідно пункту 1-1 Порядку № 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2013 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV Про внесення змін до Закону України Про індексацію грошових доходів населення. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищував поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Згідно з п. 6 Порядку № 1078, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, в тому числі: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється, зокрема, у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік.
Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону №1282-ХІІ, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. Проте, позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.
В/Ч НОМЕР_1 надано до суду таблицю за підписом за підписом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зазначено, що позивачу лютого 2019 року по липень 2021 нараховано 6892,19 грн індексації.
Разом із тим, доказів того, що виплата позивачу індексація була здійснена протягом спірного періоду ні В/Ч НОМЕР_1 , як військовою частиною, яка здійснює фінансування виплат коштів військовослужбовцям В/Ч НОМЕР_2 , не надано.
Також не надано жодних доказів, письмових пояснень В/Ч НОМЕР_2 , яка виключала позивача 29.06.2021 зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення, до матеріалів справи не надано.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у межах розгляду даної справи відповідачем В/Ч НОМЕР_2 , не виконано покладеного на нього обов`язку та не доведено правомірності своїх дій щодо повного та належного розрахунку, як суб`єктом владних повноважень.
Таким чином матеріалами справи не підтверджується, що позивачу під час проходження військової служби у В/Ч НОМЕР_2 згідно укладеного контракту в спірний період з 30.06.2018 по 18.06.2021 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення.
З урахуванням ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача та зобов`язати В/Ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу суму індексації за період з 30.06.2018 по 18.06.2021 з урахуванням виплачених сум.
Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу винагороду за безпосередню участь в ООС на лінії бойового зіткнення на території Донецької та Луганської областей у складі в/ч НОМЕР_2 у періоди: з 12 серпня 2018 року до 13 січня 2019, з 31 січня 2019 року до 28 березня 2019 року, з 30 березня 2019 року до 10 квітня 2019 року, пропорційно дням безпосередньої участі в заходах ЗНБО, суд виходить з наступного.
Зазначений наказ прийнято відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 "Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських", з метою впорядкування виплати винагороди військовослужбовцям в особливий період та під час проведення антитерористичної операції, дотримання принципів соціальної справедливості в реалізації права кожного військовослужбовця незалежно від військового звання та займаної посади на матеріальне стимулювання за виконання завдань, пов`язаних з підвищеним ризиком для життя, відповідно до їх складності та тривалості, припинення випадків невиправданих виплат особовому складу, який перебуває у районі проведення антитерористичної операції і виконує завдання небойового характеру.
Згідно з пункту 1 розділу І Інструкції № 67 ця Інструкція визначає порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (далі - заходи ЗНБО) чи в антитерористичній операції (далі - АТО), інших заходах в умовах особливого періоду.
Пункт 3 розділу І даної Інструкції визначає, що виплата винагороди військовослужбовцям здійснюється за місцем проходження служби на підставі наказів командирів органів військового управління та військових частин. Командирам військових частин - на підставі наказів вищих командирів (начальників, керівників).
Розмір винагороди військовослужбовцям за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду у граничних розмірах на місяць визначено у додатку 1 до цієї Інструкції.
Розмір винагороди визначається пропорційно дням безпосередньої участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду.
Винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (пункти 1, 2 розділу ІІ Інструкції №67).
Пунктами 4-5 розділу ІІ Інструкції №67 передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в заходах ЗНБО чи в АТО, якщо вони одночасно: залучені до проведення заходів ЗНБО чи в АТО; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу операції ОС чи штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України); перебувають у районі проведення заходів ЗНБО чи АТО.
Підтвердженням залучення до участі в заходах ЗНБО чи в АТО є витяг із наказу органу військового управління (штабу операції ОС чи штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання) про включення військовослужбовця до складу (виключення зі складу) сил та засобів, що беруть безпосередню участь в заходах ЗНБО чи в АТО (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України, які ведуть оперативну (військову, спеціальну) розвідку на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ) та не перебувають у підпорядкуванні керівництва штабу операції ОС чи штабу АТО, облік яких здійснюється окремо).
Зазначений Порядок був чинний на час спірних правовідносин та на час звільнення позивача з військової служби.
Так, згідно позовних вимог, що підтверджується відповідними записами на стор. 28 у військовому квитку позивача, в період проходження служби позивач в спірний період брав участь в операції об`єднаних сил на лінії бойового зіткнення.
Судом встановлено, що позивачу видана довідка №632 від 29.10.2021 командиром В/Ч НОМЕР_2 про те, що він дійсно в період з 12 серпня 2018 року до 13 січня 2019, з 31 січня 2019 року до 28 березня 2019 року, з 30 березня 2019 року до 10 квітня 2019 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо у районах та в період здійснення зазнчених заходів.
Довідка видана на підставі наказу Генерального Штабу Збройних Сил України від 30 серпня 2018 року №62/ДСК; наказу командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовійчастині) від 12 вересня 2018 року №111; наказу командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 19 січня 2019 року №17; наказу командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 06 березня 2019 року №56: наказу командира ОТУ " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (по стройовій частині) від 01 квітня 2019 року №78; наказу командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 10 квітня 2019 року №86; наказу Генерального Штабу Збройних Сил України від 12 квітня 2019 року №43/ДСК. (а.с.9 зворот.стор.)
Проте, доказів того, що позивачу виплачено винагороду за безпосередню участь в ООС на лінії бойового зіткнення на території Донецької та Луганської областей у складі В/Ч НОМЕР_2 у спірний період представниками відповідачів не надано. Жодних пояснень щодо причин невиплати позивача винагороди за безпосередню участь в ООС у спірний період проходження служби до суду не надано.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у межах розгляду даної справи відповідачем В/Ч НОМЕР_2 , що винесла наказ №186 від 29.06.2021, яким виключила зі списків особового складу частини та виключено позивача зі всіх видів забезпечення, не виконано покладеного на нього обов`язку та не доведено правомірності своїх дій щодо повного розрахунку при звільненні, як суб`єктом владних повноважень.
В свою чергу, згідно ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин судом може бути кваліфіковано як визнання позову.
В даному випадку, судом надано належна правова оцінка процесуальній поведінці суб`єкта владних повноважень В/Ч НОМЕР_2 та визнано факт неподання відзиву на позов та витребуваних доказів без поважних причин як визнання ним позову. Враховуючи вимоги статті 77 КАС України, про які суд наголошував вище, суд вважає, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень не довели правомірність своїх дій, що має процесуальним наслідком задоволення вимог позову в цій частині.
З урахуванням ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача та зобов`язати В/Ч НОМЕР_2 , в якій позивач проходив військову службу та яка здійснила остаточний розрахунок при звільненні нарахувати та виплатити позивачу суму винагороди за безпосередню участь в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони на лінії бойового зіткнення на території Донецької та Луганської областей за період з 12 серпня 2018 року до 13 січня 2019, з 31 січня 2019 року до 28 березня 2019 року, з 30 березня 2019 року до 10 квітня 2019 року пропорційно дням безпосередньої участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони.
Стосовно позовних вимог щодо стягнення з В/Ч НОМЕР_1 грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 18.06.2021 до дня прийняття рішення судом у справі з розрахунку середньоденного грошового забезпечення 600,00 грн. станом на день звільнення, суд відмовляє в їх задоволенні, як передчасно заявлених, виходячи із наступного.
Для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки.
При цьому, для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.
Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Проаналізувавши положення статтей 116, 117 КЗпП України, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.
Встановлено, що станом на час ухвалення оскаржуваного судового рішення відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу належні до виплати під час звільнення суми, які є предметом розгляду даної справи, тобто з позивачем не проведено остаточного фактичного розрахунку при звільненні.
З урахуванням викладеного суд зазначає, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачеві сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому й не може задовольнити позовні вимоги про стягнення таких сум, як передчасно заявлені.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення грошового забезпечення задовольнити частково.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, за періоди з 30.06.2018 пo 18.06.2022, з урахуванням виплачених сум.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) суму індексації за період з 30.06.2018 по 18.06.2021 з урахуванням виплачених сум.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) суму винагороди за безпосередню участь в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони на лінії бойового зіткнення на території Донецької та Луганської областей за період з 12 серпня 2018 року до 13 січня 2019, з 31 січня 2019 року до 28 березня 2019 року, з 30 березня 2019 року до 10 квітня 2019 року, пропорційно дням безпосередньої участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, з урахуванням виплачених сум.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Соп`яненко