Справа № 340/141/24
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2024-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/141/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Науменка В.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: Головне управління Державної податкової служби у Кіровоградській області (вул. В. Перспективна, б. 55, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25006, )

про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Кіровоградській області №0-1123-UA0014072 від 06.10.2023.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірне податкове повідомлення-рішення сформоване унаслідок нарахування податкового зобов`язання - податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2022 рік, щодо об`єкту нерухомості - житлового будинку загальною площею 1450,70 кв. м., розташованого по АДРЕСА_2 , на суму 72147,75 грн.

Водночас, позивач зазначає, що у 2013 році була проведена реконструкція зазначеного об`єкту нерухомості, унаслідок чого утворились три окремі об`єкти нерухомого майна - торгове приміщення площею 711,34 кв. м., офісне приміщення площею 642,46 кв. м. та двокімнатна квартира площею 96,60 кв. м.

Таким чином, позивач стверджує, що відповідачем при визначенні об`єкту оподаткування та бази оподаткування з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, допущено помилку, унаслідок якої спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою від 15 січня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, встановлено порядок та строки вчинення процесуальних дій (а.с. 36).

Від відповідача до суду 30.01.2024 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити.

Зазначив, що відповідно до вимог ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас, відповідно до даних зазначеного реєстру, позивач є власником саме житлового будинку загальною площею 1450,70 кв. м. по АДРЕСА_2 , що й обумовило необхідність обрахування податкового зобов`язання та винесення спірної ППР. Таким чином, вважає дії та рішення податкового органу правомірними (а.с. 39-40).

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши надані сторонами матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що у власності позивача перебуває нерухоме майно - житловий будинок, з вбудованим нежитловим приміщенням адміністративно-торгівельного комплексу, загальною площею 1450,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування від 02.10.2017 (а.с. 8-10) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 5-7).

Також встановлено, що відповідно до податкового повідомлення-рішення №0-1123-UA014073 від 06.10.2023, податковим органом визначено позивачу податкове зобов`язання за період - 2022 рік, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 72147,75 грн., об`єкт оподаткування - житловий будинок загальною площею 1450,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 4).

З матеріалів справи вбачається, що на вказане податкове повідомлення-рішення 17.10.2023 позивачем було подано скаргу до ДПС України, за наслідком розгляду якої було прийнято рішення від 11.12.2023 №36436/6/99-00-06-01-03-06 (а.с. 49-50), яким зазначену скаргу залишено без задоволення, а спірне ППР - без змін.

Не погоджуючись з такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Зокрема, не заперечуючи наявність у власності вищезазначеного будинку та його загальну площу, позивач зазначає, що відповідно до рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 11.10.2011 №1031, частину житлового будинку по АДРЕСА_2 переведено до категорії нежитлових під розміщення адміністративно-торгівельного комплексу (а.с. 20). Крім цього, відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК у Кіровоградській області 09.01.2013 за №КД59, вказаний житловий будинок містить одну двокімнатну квартиру площею 96,9 кв. м., торгівельне приміщення площею 711,34 кв. м., офісне приміщення площею 646,46 кв. м. (а.с. 17-19).

Отже, позивач вказує, що унаслідок реконструкції житлового будинку утворились три об`єкти нерухомого майна: торгове приміщення, офісне приміщення та квартира, що зокрема відображено у висновках суду у справі №П/811/3294/15, №340/782/23, №340/4472/21.

Таким чином, позивач наполягає, що після проведеної реконструкції житлового будинку та переведення частини такого будинку до категорії нежитлових приміщень фактично утворились три нові об`єкти оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - квартира, офісне та торгівельне приміщення, замість житлового будинку, який перестав існувати, а отже, на думку позивача, відповідач не мав визначати податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно - житловий будинок площею 1450,7 кв. м., а мав визначити такі зобов`язання по трьох новостворених об`єктах окремо - щодо квартири площею 96,9 кв. м., торгівельного приміщення площею 711,34 кв. м., офісного приміщення площею 646,46 кв. м.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків.

Статтею 15 ПК України визначено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Підпунктом 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Згідно п. 57.3 ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Порядок адміністрування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначається статтею 266 ПК України.

Відповідно до підпункту 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Відповідно до пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України).

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України).

Підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, аналіз наведених норм Податкового кодексу України дає можливість зробити висновок, що конкретні об`єкти оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначається контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, або ж правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності суб`єкта на окремий об`єкт нерухомого майна або його частку.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У даному випадку судом встановлено, що право власності на спірне нерухоме майно виникло у позивача на підставі договору дарування від 02.10.2017 (а.с. 8-10).

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року №1952-IV (далі - Закон №1952) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 статт1 2 Закону №1952, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Частиною 2 статті 3 Закону №1952 визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону №1952 визначено, що державній реєстрації прав підлягає право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на майбутній об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону №1952, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

За змістом частин 1, 2, 5 статті 12 Закону №1952, Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав.

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі.

Отже, наведені норми закону свідчать про обов`язок особи провести державну реєстрацію прав на об`єкт нерухомого майна, зокрема внесення у встановленому законом порядку відомостей про речові права на нерухоме майно до Державного реєстру прав, що, власне, є підставою для виникнення відповідних прав. Відомості, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними за винятком випадків невідповідності таких даних первинним документам, на підставі яких проводяться реєстраційні дії.

З матеріалів справи вбачається, що первинним документом, який підтверджує право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості та на підставі якого проведені реєстраційні дії, є договір дарування від 02.10.2017 (а.с. 8-10).

Відповідно до умов зазначеного договору судом встановлено, що позивач прийняв у дар, серед іншого, житловий будинок з вбудованим нежитловим приміщенням адміністративно-торгівельного комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаним договором надаються наступні характеристики спірного житлового будинку: загальна площа 1450 кв. м., у тому числі житлова площа 54,7 кв. м., торгівельна площа 711,3 кв. м., адміністративна площа 642,5 кв. м.

Зазначені відомості у повному обсязі відповідають даним Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 5-7, 51-54), будь-яких розбіжностей судом не встановлено.

Інших правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно позивачем до суду не надано.

Отже, зі змісту наданих до суду документів судом встановлено, що позивач по АДРЕСА_2 володіє саме житловим будинком з вбудованим нежитловим приміщенням, а не трьома окремими об`єктами нерухомого майна - квартирою, офісним приміщенням та торгівельним приміщенням.

Будь-яких правовстановлюючих первинних документів, які б підтверджували право власності позивача на визначені ним об`єкти нерухомості (квартира, офісне та торгівельне приміщення), матеріали справи не містять. При чому суд зазначає, що надані позивачем копії рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 11.10.2011 №1031 про переведення частини житлового будинку до категорії нежитлових, а також декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована інспекцією ДАБК у Кіровоградській області 09.01.2013 за №КД59, не є правовстановлюючими документами.

Суд наголошує, що відомості відносно житлового будинку по АДРЕСА_2 , внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідний запис є чинним як на час прийняття оскаржуваного рішення податкового органу, так і на час розгляду даної справи.

Водночас будь-які відомості відносно об`єктів, на створенні яких наполягає позивач (квартира, офісне та торгівельне приміщення), у зазначеному реєстрі відсутні. Позивачем не наведено жодних поважних причин непроведення державної реєстрації новостворених, на його думку, об`єктів нерухомого майна, не надано до суду будь-яких доказів на підтвердження відмови державного реєстратора на вчинення реєстраційних дій стосовно спірного майна, доказів наявності спору щодо вчинення зазначених реєстраційних дій, тощо.

Висновки суду у справі №П/811/3294/15, №340/782/23, №340/4472/21 про те, що у зв`язку з прийняттям декларації про готовність об`єкта до експлуатації з раніше побудованого житлового будинку утворились 3 нових об`єкта: торгове, офісне приміщення та квартира, на переконання суду, не впливають на спірні правовідносини, оскільки незважаючи на фактичне утворення таких об`єктів, у позивача в зв`язку з відсутністю державної реєстрації не виникло відповідних прав на такі об`єкти, натомість право на попередній об`єкт (житловий будинок) припинено не було.

Отже, за відсутності державної реєстрації новостворених об`єктів, проведеної у встановленому законом порядку, та наявності у відповідному реєстрі чинного запису про право власності позивача саме на житловий будинок, податковий орган не мав іншого передбаченого законом порядку та підстав визначення об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, окрім використання даних зазначеного реєстру, що прямо передбачено пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання відповідачем доводів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність його рішень, дій чи бездіяльності, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірного рішення підтверджено належними та допустимими доказами.

Отже, судом не встановлено будь-яких ознак протиправності в діях податкового органу під час винесення спірного податкового повідомлення-рішення, а тому позовні вимоги щодо визнання його протиправним та скасування є такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, стягненню не підлягають.

Доказів понесення відповідачем судових витрат у справі до суду не надано.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити фактично понесеними.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО