Справа № 200/249/24
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2024-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2024 року Справа№200/249/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Троянової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій щодо не звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи; зобов`язання прийняти рішення про звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб із інвалідністю ІІІ групи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) без виклику учасників справи. Задоволено частково позивача про витребування належним чином оформленої відповіді на рапорт від «02» січня 2024 року за вхідним номером «18». Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України обґрунтовану інформацію стосовно прийнятого рішення за наслідками розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від «02» січня 2024 року за вхідним № 18.

За правилами частини 1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином за допомогою програмного забезпечення «Електронний суд».

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що його було призвано до Збройних Сил України під час воєнного стану в рамках загальної мобілізації та призначено наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 31 липня 2023 р. № 300/ПУ/2270/П на посаду сапера 2 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , ВОС-166662А. Зазначив, що 02 листопада 2023 року його дружині було повторно встановлено інвалідність третьої групи. Зазначив, що 02 січня 2024 року подав на ім`я ОСОБА_2 -саперного взводу 3-го механізованого батальйону, старшого лейтенанта ОСОБА_3 рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю, на підставі абз. 5 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і пп. 233, 242 Положення про проходження громадянами України служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10 грудня 2008 року. Зазначений рапорт разом із доданими документами було зареєстровано відповідачем 02 січня 2024 року, проте 04 січня 2024 року відповідач повернув його із резолюцією наступного змісту «Не прийнято позитивного рішення, п-к, підпис, (За 3 гр. інв. не звільняються), Див. ст. 26 ЗУ «Про ВО і ВС»». Дії відповідача щодо не звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи вважає протиправними, просив задовольнити позов.

Відповідачем через канцелярію суду у встановлені судом строки, надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації, на особливий період. 02.01.2024 року позивачем було подано по команді рапорт на звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю. Рапорт було розглянуто командуванням частини та не прийнято позитивного рішення про відмову у задоволенні рапорту, про що зроблено відповідну відмітку на рапорті «не прийнято позитивного рішення за 3 гр. не звільняються див. ст. 26 ЗУ «Про Військовий обов`язок та військову службу». 29.01.2024 року позивачу було додатково направлено роз`яснення №547 щодо рішення, прийнятого за результатами розгляду рапорту позивача. Зазначив, що приписами п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» не передбачено підстави для звільнення військовослужбовців наявність 3 гр. інвалідності у дружини як під час дії особливого періоду так і під час воєнного стану. Всі підстави для звільнення, які передбачені ч. 4 ст. 26 цього Закону стосовно інвалідності у відповідних категорій осіб, які в свою чергу перебувають у відповідних відносинах з військовослужбовцями, ставляться в залежність від наявності саме I чи II групи інвалідності. Крім того, зазначив, що критерії встановлення інвалідності у взаємозв`язку з визначеними підп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII підставами звільнення з військової служби під час воєнного стану (через сімейні обставини) свідчать про необхідність здійснення військовослужбовцем догляду за непрацездатною особою або особою із захворюванням, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи. Разом з тим дружина Позивача є особою з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААТ № 614224 від 23.08.2023. Довідка не має зауважень щодо необхідності здійснення постійного догляду за особою.

Крім того, позивачем подано до суду відповідь на відзив, зміст якої аналогічний викладеному у позовній заяві.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , є громадянином України (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Сокальським РВ ГУМВС України у Львівській області 20 квітня 2009 року) та особою, що претендує на звільнення з військової служби.

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах згідно ст. 43 Кодексу адміністративного судочинства України має адміністративну процесуальну дієздатність.

Судом встановлено на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 24 вересня 2015 року, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано шлюб 24 вересня 2015 року, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції у Львівській області складено відповідний актовий запис №196. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_5 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.08.2023 року №221 солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 31 липня 2023 року №300/ПУ/2270/П на посаду сапера 2 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , ВОС-166662А, який прибув з військової частини НОМЕР_6 , з 09 серпня 2023 року зараховано до списків особового складу.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №614224 від 02.11.2023 року, виданого Червоноградською міжрайонною МСЕК, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , за наслідками повторного огляду встановлено 3 групу інвалідності на строк до 01 вересня 2025 року. Зазначено, що протипоказано роботу біля відкритого вогню, води, на висоті біля рухомих механізмів.

02.01.2024 року ОСОБА_1 звернувся до командира інженерно-саперного взводу зі рапортом про звільнення з військової служби на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» статті 26, частина 4, пункту 2, підпункту «г», абзац 5 за сімейними обставинами, а саме: у зв`язку з наявністю дружини з інвалідністю 3 групи.

Відповідач відмовив позивачу йому у звільненні з військової служби та повернув позивачу рапорт з резолюцією: «Не прийнято позитивного рішення, полковник (за 3 гр. інв. не звільняються)» та підписом.

На звернення представника позивача із адвокатським запитом від 05.01.2024 року стосовно надання вмотивованої відповіді на рапорт позивача від 02.01.2024 року за вх. №18, Військовою частиною НОМЕР_1 надано роз`яснення від 29.01.2024 року №547, відповідно до яких за наслідками розгляду рапорту військовою частиною НОМЕР_1 не прийнято позитивного рішення, а саме: ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні рапорту. Приписами пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» не передбачено звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи. Відповідно до доданих до рапорту документів, дружина солдата ОСОБА_7 є особою з інвалідністю ІІІ групи (з дитинства). Довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААТ № 614224 від 23.08.2023 не має зауважень щодо необхідності здійснення постійного догляду.

Отже, предметом спору у даній справі є наявність правових підстав для відмови відповідачем у звільненні з військової служби позивача за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб із інвалідністю ІІІ групи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Преамбулою Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон № 2232) визначено, що цей закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (…)

Частиною шостою статті 2 Закону №2232 передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про Загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №2102-ІХ», введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і діє по теперішній час.

Частиною четвертою статті 26 Закону № 2232 визначені підстави звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232 визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) : у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Судом встановлено, що позивач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 відповідно до указу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», та зазначена обставина не є між сторонами.

02.01.2024 року позивачем подано відповідачу рапорт про звільнення його з військової служби на підставі абз. 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

Відповідно до п. 233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Як вже було зазначено судом, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Отже, згідно з абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, законодавцем визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: 1) під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану): г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): зокрема у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

Системний аналіз абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) за таких підстав:

1) в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності.

При цьому слід звернути увагу, що вказана норма не ставить звільнення з військової служби військовослужбовців у залежність від наявності певної групи інвалідності, а передбачає таку можливість в силу того, що один із подружжя є інвалідом, без конкретизації якої саме групи є інвалідність;

2) та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Судом встановлено вище, що позивач є чоловіком ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 24 вересня 2015 року.

Разом з тим, відповідно до акту огляду медико-соціальною комісією серії 12ААГ №614224 від 02.11.2023 року, яка також була додана до рапорту, ОСОБА_6 встановлено інвалідність ІІІ-ої групи з дитинства на строк до 01 вересня 2025 року.

Враховуючи викладене, відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби є безпідставною, оскільки виходячи з системного аналізу абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, в редакції Закону чинній станом на момент подання рапорту позивача про звільнення, під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами, в тому числі в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності.

Суд звертає увагу, що військовослужбовець, дружина якого має інвалідність, має право на звільнення з лав ЗСУ незалежно від групи інвалідності та наявності чи відсутності необхідності здійснення постійного догляду. Факт наявності дружини із числа осіб з інвалідністю вже є достатньою підставою для звільнення з військової служби.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, оскільки його дружина є особою з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується матеріалами справи.

Суд не приймає посилання відповідача на те, що позивачем не надано до суду доказів, що його дружина потребує постійного стороннього догляду, оскільки згідно абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ наявність у військовослужбовця дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю є самостійною підставою для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, незалежно від того чи така особа потребує постійного догляду. Законодавець не встановив вимоги подання якіх-небудь додаткових документів та доказів в підтвердження необхідності потреби постійного стороннього догляду.

Враховуючи зазначене, відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю, є протиправною.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За наслідками судового розгляду, з метою ефективного захисту прав позивача суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги, шляхом визнання протиправною відмови Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи.

У відповідності до положень статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-262, 293-295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_2 ) з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи.

Рішення прийнято, складено та підписано в повному обсязі в нарадчій кімнаті 04 березня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Суддя О.В. Троянова