Справа № 640/1504/20
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1504/20 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Ольховська М.Г., за участі представника позивача Мілетич О.О., представника відповідача Вовк І.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Дубчак Лесі Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку

В С Т А Н О В И В:

Рух справи.

21.01.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії № 2 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» № 24 від 12.12.2019; наказу Генерального прокурора № 2126ц від 21.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури; визнання протиправною бездіяльність Генерального прокурора щодо не включення управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів до структури Офісу Генерального прокурора, затвердженої наказом Генерального прокурора № 99-шц від 21.12.2019 та штатного розпису Офісу генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора № 100-шц від 21.12.2019; зобов`язання Генерального прокурора внести зміни до наказу Генерального прокурора «Про затвердження структури Офісу Генерального прокурора» № 99-шц від 21.12.2019, включивши до структури Офісу Генерального прокурора управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора та в органах прокуратури; стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.12.2019 (т.1 а.с.1, т. 72).

Позов обґрунтовано тим, що рішення комісії та наказ є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки звільнення позивача відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, внаслідок чого порушене право позивача на працю має бути поновлено у заявлений спосіб.

Позивач зазначив, що оскільки він успішно пройшов всі етапи атестації, то його заробітна плата має буде обрахована у відповідності до постанови КМУ №1155 "Про умови оплати праці прокурорів" (надалі - постанова КМУ № 1155), яка була чинна на день проходження ним атестації, та з урахуванням постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 (надалі - постанова КМУ № 100), яка були чинна до 11.12.2020.

Суду позивачем було надано розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2038444,73 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2021 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним і скасовано рішення кадрової комісії № 2 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» № 24 від 12.12.2019 року; визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора №2126ц від 21.12.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури; поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної Прокуратури України з 25.12.2019 року; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 року по 19.02.2021 року в сумі 2 334 093,35 грн. (т.3 а.с.202).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021 змінено рішення суду першої інстанції, виклавши абзац четвертий його резолютивної частини в такій редакції: «поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної Прокуратури України з 25 грудня 2019 року»; в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2021 року залишено без змін (т.4 а.с.67).

Постановою Верховного Суду від 11.08.2022 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021 в частині підстав скасування наказу про звільнення позивача змінено, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021 у справі в частині обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, що підлягає стягненню на його користь з відповідача, скасовано та направлено справу у цій частині на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021 залишено без змін (т.4 а.с. 171).

30.05.2023 зазначена справа надійшла на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 адміністративний позов задоволено частково: стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 19.02.2021 у сумі 595915,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т.5 а.с.133).

Приймаючи таке рішення, в частині позовних вимог, які були направлені з касаційної інстанції на розгляд до суду першої інстанції, останній зробив висновок, що підстав для обрахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахування положень постанови КМУ №1155 не має. Суд наголосив, що з набранням чинності Постанови № 1155 не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону № 113-ІХ). Цей процес був триваючим, тому виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до Постанови № 505 і Постанови № 1155).

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду в мотивувальній та резолютивній частині, через порушення норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити у повному обсязі, а саме: стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 (т.6 а.с.1).

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Апелянт вважає, що він незаконно був звільнений, тому обрахування суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути здійснено з урахуванням положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру» та з урахуванням рішень Конституційного Суду України.

Крім того, позивач зробив розрахунок щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнтів підвищення заробітної плати: за період з 25.12.2019 по 31.2019 - 5 роб. дн. х (2069.15 х 5.11)=52866.78грн.; за період з 01.01.2020 по 11.12.2020 - 237роб.дн. х (2069 х 5.54)=2716752,57грн.; за період з 12.12.2020 по 19.02.2021 - 47 роб.дн. х 2069.15 = 97250.05 грн. Загальна сума, що підлягає стягненню 2866869.39грн.

Відповідачем також подано апеляційну скаргу, в якій наголошено на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та просить змінити резолютивну частину рішення суду шляхом викладення її у редакції: «позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково у сумі 595915.20грн.» (т.6 а.с. 29).

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому проаналізовано положення постанови КМУ № 100 та судова практика (т.6 а.с.53).

Представником позивача також подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому повторено обґрунтування позиції позивача (т.6 а.с. 69).

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2024 після надходження справи із Київського окружного адміністративного суду призначено судове засідання на 31.01.2024.

31.01.2024 через оголошення у м. Києві повітряної тривоги судове засідання не відбулось.

28.02.2024 у судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги позивача та заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги відповідача та заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та повідомив, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем отримана.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг та заперечень на них, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Обставини справи.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом Генерального прокурора України № 676-ц від 08.06.2017 позивача було призначено на посаду начальника управління opгaнiзaцiйнoгo забезпечення діяльності (Секретаріату) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної Прокуратури України.

Вказане підтверджено трудовою книжкою позивача (т.1 а.с.32).

12.12.2019 Друга кадрова комісія прийняла рішення № 24 про неуспішне проходження позивачем атестації (т.1 а.с.138, 144).

На підставі вказаного рішення кадрової комісії № 2 Генеральний прокурор видав наказ № 2126ц від 21.12.2019, яким звільнив Позивача з посади начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019 (т.1 а.с.31).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2021, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021, яким було змінено рішення суду першої інстанції, - адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений частково: визнано протиправним і скасовано рішення кадрової комісії № 2 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» № 24 від 12.12.2019 року; визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора №2126ц від 21.12.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної Прокуратури України з 25 грудня 2019 року»; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 року по 19.02.2021 року в сумі 2 334 093,35 грн. (т.3 а.с.202).

Постановою Верховного Суду від 11.08.2022 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021 в частині підстав скасування наказу про звільнення позивача змінено, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021 у справі в частині обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, що підлягає стягненню на його користь з відповідача, скасовано та направлено справу у цій частині на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021 залишено без змін (т.4 а.с. 171).

Приймаючи таке рішення Верховний суд зазначив, що позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу третього пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури.

Верховний Суд звернув увагу, що положеннями пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації. Відтак у вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, оскільки він у ці органи не був переведений. Водночас прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону № 113-ІХ.

Вищенаведені обставини підтверджені належними, достатніми та допустимим доказами, і не є спірними.

Отже, суд апеляційної інстанції у цьому провадженні розглядає доводи апелянтів щодо питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Між сторонами не має спору щодо періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 19.02.2021 та щодо середньоденного заробітку 2069.15 грн. обрахованого на підставі довід відповідача від 28.12.2019 № 18-1468зп (т.1 а.с.46).

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Вимогами ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами п.10 Порядку №100 (у редакції до 12.12.2020), обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

Пункт 10 Порядку КМУ №100 було виключено на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100» від 09.12.2020 № 1213 ( далі - Постанова КМУ № 1213), яка набрала чинності 12.12.2020, тобто, вказаний пункт стосовно обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення підлягає застосуванню у площині спірних правовідносин в обмежених часових рамках, а саме по дату 11.12.2020.

Тобто, правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення з 12.12.2020 відсутні.

Висновки суду.

Отже, зі системного аналізу вказаних норм вбачається, що до 12.12.2020 у разі підвищення тарифних ставок і посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення при обчисленні середньої заробітної плати, проте з 12.12.2020 відсутні правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення.

Як було зазначено вище, між сторонами не має спору щодо періоду за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 19.02.2021 та становить 288 робочих днів та щодо середньоденного заробітку 2069.15 грн. обрахованого на підставі довідки відповідача від 28.12.2019 № 18-1468зп (т.1 а.с.46).

Посадовий оклад позивача (як начальника управління у складі департаменту), відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», на час звільнення становив - 9340,00 грн.

Судом першої інстанції було здійснено розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 19.02.2021 (288 робочих днів), який загалом склав 595915,20 грн. (з урахуванням листів Міністерства соціальної політики України «Щодо розрахунку норми тривалості робочого часу на 2019 рік» від 08.08.2018 № 78/0/206-18, «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 та «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» від 12.08.2020 № 3501-06/219).

Колегія суддів вважає цей розрахунок є правильним, зроблений відповідно до норм чинного на той час законодавства, та з урахуванням висновків Верховного Суду, зроблених у цій справі при розгляді скарги у касаційній інстанції, яка для судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до ч. 5 ст. 353 КАС України є обов`язковими.

Зокрма, Верховний Суд щодо доводів касаційної скарги стосовно розміру стягнутого на користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначив таке:

129. Задовольняючи вимоги позову у цій частині суди попередніх інстанцій виходили зі змісту пункту 38 постанови Верховного Суду від 06.08.2019 року у справі №640/4691/18 щодо необхідності суворого дотримання судами положень пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення, а також висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 03.10.2019 року у справі № 804/8042/17.

130. Втім, Верховний Суд звертає увагу, що суди помилково не звернули увагу на те, що відповідно до Постанови кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1213, яка набрала чинності 12.12.2020, пункт 10 Постанови №100 виключено, а тому не може застосовуватись до спірних правовідносин.

131. Крім цього, Верховний Суд зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій під час вирішення цієї справи постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів».

132. З огляду на це Верховний Суд акцентує увагу на такому.

133. Абзацом 3 п.3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 № 113-IX встановлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

134. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.

135. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

136. Зазначений Закон є чинним та неконституційним у встановленому законом порядку не визнавався.

137. Суди попередніх інстанцій установили, що позивач звільнений з посади у зв`язку з неуспішним проходженням атестації.

138. Отже, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних паравовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу третього пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури.

139. Верховний Суд звертає увагу, що положеннями пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації.

140. Відтак у вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, оскільки він у ці органи не був переведений.

141. Водночас прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону № 113-ІХ.

142. Щодо цього Верховний Суд наголошує, що з набранням чинності Постанови № 1155 не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону № 113-ІХ).

143. Цей процес був триваючим, тому виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до Постанови № 505 і Постанови № 1155).

144. Отже, Верховний Суд вважає помилковим висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що посадовий оклад позивача необхідно обраховувати на підставі приписів постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів», оскільки у цьому випадку застосуванню підлягає постанова Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

145. Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 20 січня 2022 року у справі № 826/17709/14 та у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 826/17798/14.

146. За цих обставин Верховний Суд дійшов висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права під час визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказана обставина не є спірною.

Такий висновок узгоджується з іншими висновками Верховного Суду висловлені у постанові від 20 січня 2022 року у справі № 826/17709/14, у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 826/17798/14, у постановах від 28.04.2022 у справі №826/18143/14, від 31.05.2022 у справі №640/9712/20, які суд першої інстанції правильно прийняв до уваги.

Як наголосив Верховний Суд у поставі у цій справі, положеннями пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX було запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації. Відтак у вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, оскільки він у ці органи не був переведений.

Отже, враховуючи вищенаведені обставини та висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та вважає, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 19.02.2021 (288 х 2069.15) у сумі 595915.20 грн. зроблено правильно, правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення, на чому наполягає позивач-апелянт, з 12.12.2020 відсутні, тому що на час прийняття судом рішення вказана норма вже не діє.

Частиною 1 стаття 91 Закону України «Про Конституційний суд України» передбачено право визначення Судом строку втрати чинності актом (його окремими положеннями), зокрема передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, доводи позивача апелянта про необхідність врахування рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 №8-р(II)/2023, яким друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), не заслуговують уваги, а висновок суду першої інстанції, що зазначена норма на момент виникнення спірних правовідносин була чинною та визнана неконституційною з 13.09.2023, а тому до спірних правовідносин не може застосуватися, є правильним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апелянтів не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Щодо всіх інших доводів апелянтів то колегія суддв наголошує, що враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Внаслідок вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апелянтів не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Повний текст виготовлено 04.03.2024.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги адвоката Дубчак Лесі Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 р. - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель