Справа № 420/27970/23
Суддя: Хурса О. О.
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хурси О.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області, в якому позивач просить суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 18 квітня 2023 року № 71 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 : всі періоди роботи відповідно записам в трудовій книжці на ім`я ОСОБА_1 та відповідно архівній довідці № 621/05-23 від 24.04.2019 року, виданій відділом «Об`єднаний трудовий архів територіальних громад Болградського району», та архівній довідці № 301/03-27 від 28.08.2023 року, виданій Архівним відділом Болградської районної військової адміністрації Одеської області, а також період роботи ОСОБА_1 в СВК «Ніка» Болградського району Одеської області з 23.03.2000 року по 06.032003 року, а всього 1 рік 11 місяців 12 днів.

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити з 11 квітня 2023 року ОСОБА_1 , пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону №1058. За результатом розгляду заяви ГУ ПФУ у Хмельницькій області їй відмовлено у призначенні пенсії, зокрема, у зв`язку з відстуністю необхідного страхового стажу.

Позивач з оскаржуваним рішенням не погоджується та зазначає, що його трудовою книжкою підтверджуються спірні періоди роботи позивача. Вважає, що відповідачем протиправно не враховано періоди роботи до страхового стажу.

Ухвалою суду від 20.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено, що справа буде розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник ГУПФУ у Хмельницькій області надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що пенсійний орган відмовляючи у призначенні пенсії діяв правомірно, оскільки у позивача недостатньо страхового стажу для її призначення.

Представник ГУПФУ в Одеській області не надав відзив на позов.

Судом встановлено, що 11.04.2023 позивач подала заяву до ГУ ПФУ в Одеській області про призначення їй пенсії.

18.04.2023 ГУ ПФУ у Хмельницькій області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 71 від 18.04.2023, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з недостатністю страхового стажу.

Позивач, непогоджуючись з рішенням № 71 від 18.04.2023 про відмову у призначенні пенсії, звернувся до суду з даним позовом.

Проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. При цьому суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV), визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно ч.2 ст.24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Пунктом 2.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1), визначено, що до заяви про призначання пенсії додаються документи, перелічені в підпунктах 1-4 пункту 2.1 цього розділу.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 Порядку № 22-1 для призначення пенсії надаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі постанова КМУ № 637).

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII), статтею 48 Кодексу законів про працю України, пунктом 1 Постанови КМУ № 637 та пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі Інструкція № 58), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно записів трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 позивач працювала в колгоспі ім. Кірова Болградського району, а саме: у 1974 році - 17 людино-днів; у 1975 році - 41 людино-день; у 1976 році - 130 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1977 році - 147 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1978 році - 107 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1979 році - 146 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1980 році - 115 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120, але причина не вироблення ОСОБА_1 встановленого мінімуму трудоднів рішенням правління колгоспу №2 від 19.02.1981 року визнана поважною, що підтверджується записом в трудовій книжці ОСОБА_1 ; у 1981 році - 53 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1982 році - 168 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1983 році - 31 людино-день при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1984 році - 115 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1985 році - 125 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1986 році - 147 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1987 році - 159 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1988 році - 155 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1989 році - 118 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120, але причина не вироблення ОСОБА_1 встановленого мінімуму трудоднів рішенням правління колгоспу №7 від 04.04.1980 року визнана поважною, що підтверджується записом в трудовій книжці ОСОБА_1 ; у 1990 році - 166 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1991 році - 148 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1992 році - 243 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1993 році - 143 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1994 році - 164 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1995 році - 112 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1996 році - 70 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1997 році - 140 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1998 році - 84 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120; у 1999 році - 56 людино-днів при встановленому мінімуму трудоднів за рік - 120, а також період роботи ОСОБА_1 в СВК «Ніка» Болградського району Одеської області з 23.03.2000 року 06.03.2003 року.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 р. у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 р. у справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Таким чином на позивача не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальні недоліки, які містить трудова книжка або уточнюючі довідки, позаяк такі недоліки не пов`язані із виною позивача.

Пунктами 1,2,3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Зі змісту наведених норм слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Тобто чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.

Надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 по справі № 754/14898/15-а звернув увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Окрім цього, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Вказану позицію сформував Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Недотримання роботодавцем вимог Інструкції №58 не може бути підставою для незарахування позивачу спірного періоду роботи, оскільки працівник не може нести відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудової книжки.

Доводи пенсійного органу про некоректну дату прийняття на роботу та відсутній наказ про прийняття на роботу, суд вважає безпідставними, оскільки надана позивачем трудова книжка містить належні та достатні відомості щодо періодів і виконуваної позивачем роботи, а також можливо встановити мінімум трудової участі та відпрацьовані трудодні позивача за період роботи в колгоспі.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що позивач вчинив усі залежні від нього дії, щоб надати додаткові підтверджуючі документи на вимогу пенсійного органу, зокрема позивачем надано архівні довідки від 24.04.2019 №623/05-23, від 24.04.2019 №621/05-23, від 24.04.2019 №622/05-23.

У зв`язку з викладеним, суд вважає, що позивач не може нести відповідальність за ненадання до пенсійного органу уточнюючих довідок. Вимога пенсійного органу про надання уточнюючих документів в даному випадку є покладенням надмірного тягаря на колишнього працівника підтриємства, а тому суд вважає такі дії відповідача неправомірними.

З огляду на викладене, суд вважає, що спірні періоди роботи мають бути зарахованими до страхового стажу позивача.

З оскаржуваного рішення не вбачається, чи був відповідачем проведений всебічний, повний і об`єктивний розгляду всіх поданих документів для призначення пенсії, тобто не вбачається чи є єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу не зарахування йому до стажу спірних періодів роботи, що визнано судом неправомірним.

Згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. При цьому під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Зокрема, повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до п. 4 ч. 2 цієї норми, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коди ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на заявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норм) закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд вважає, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення, діяв недобросовісно та необґрунтовано, не врахував усіх обставин та положень законодавства, що мають значення для призначення пенсії позивачу, як наслідок, допустив неналежний розгляд поданої ним заяви і документів та, відповідно, прийняв необґрунтоване рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії.

Суд дійшов висновку, що рішення ГУ ПФУ № 71 від 18.04.2023 про відмову в призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню та позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ № 71 від 18.04.2023 про відмову у призначенні пенсії зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути по суті заяву від 11.04.2023 за призначенням позивачу пенсії за віком, врахувавши до страхового стажу період роботи позивача з 04.08.1982 по 17.01.1989.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн. за основну позовну вимогу. Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути судовий збір з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на користь позивача.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 139, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012), Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області (, 29000, м. Хмельницький, вул. Герцена, 10) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 71 від 18.04.2023.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 11.04.2023 за призначенням пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя О.О. Хурса