Справа № 420/11824/20
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2024-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 березня 2024 року

м. Київ

справа № 420/11824/20

адміністративне провадження № К/990/5283/24

Суддя Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В. Е.,

перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора

на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року

та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Чотирнадцятої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Чотирнадцятої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Чотирнадцятої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 20 липня 2020 року №2 про неуспішне проходження атестації та вважати проходження атестації успішним;

- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків прокурора Одеської області В. Веніславського від 28 вересня 2020 року №2172к про звільнення з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру";

- поновити на роботі в органах прокуратури на рівнозначній посаді прокурора відділу Одеської обласної прокуратури;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення, з 02 жовтня 2020 року, по день фактичного поновлення на роботі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії від 20 липня 2020 року № 2 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Одеської обласної прокуратури № 2172к від 28 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 03 жовтня 2020 року.

Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 жовтня 2020 року по день поновлення на роботі в розмірі 371 211,06 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

У задоволенні решти позову відмовлено. У встановленні судового контролю за виконанням рішення суду відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2021 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року змінено в частині.

Викладено абзац 4 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у наступній редакції: "Поновити ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на рівнозначній посаді прокурора відділу Одеської обласної прокуратури з 03 жовтня 2020 року.".

Викладено абзац 5 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у наступній редакції: "Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 жовтня 2020 року по день постановлення рішення суду першої інстанції в розмірі 9 272,18 грн. (дев`яносто дві тисячі двісті сімдесят дві гривні 18 коп.).

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 грудня 2022 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2021 року у справі № 420/11824/20 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Чотирнадцятої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 20 липня 2020 року № 2 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Одеської обласної прокуратури № 2172к від 28 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 02 жовтня 2020 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 03 жовтня 2020 року.

Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 січня 2023 року по 17 липня 2023 року включно у сумі 99 897,98 грн з відрахуванням податків та зборів.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 03 жовтня 2020 року. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Офіс Генерального прокурора подав касаційну скаргу до Верховного Суду.

Ухвалами Верховного Суду від 28 грудня 2023 року та від 23 січня 2024 року касаційні скарги Офісу Генерального прокурора повернуто скаржнику.

12 лютого 2024 року касаційна скарга Офісу Генерального прокурора повторно надійшла до Верховного Суду.

За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддею-доповідачем встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Згідно з частиною 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Як на підставу касаційного оскарження, скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного Суду щодо застосування положень Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року №221, зокрема п. 8, 11, п.п. 12-14, 15, 16 вказаного Порядку №221, викладених у постанові від 14 липня 2022 року у справі №640/1083/20.

При цьому, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Верховний Суд зауважує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права. Обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Так, на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмета позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно.

Перевіряючи доводи заявника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14 липня 2022 року у справі №640/1083/20 щодо застосування окремих положень Порядку №211, установлено, що правовідносини, які виникли у зазначеній справі, не є подібними до спірних правовідносин, оскільки різняться встановленими фактичними обставинами. Крім того, відмінним є застосоване матеріально-правове регулювання.

У справі №640/1083/20 підставою непроходження прокурором співбесіди стало ненадання повної, вичерпної та правильної відповіді на всі три питання практичного завдання, а також, у Кадрової комісії були наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності прокурора критерію доброчесності у частині відповідності витрат офіційним доходам і набутих майнових активів під час роботи в органах прокуратури, як ним, так і його близькими родичами.

Натомість, у вказаній справі підставою непроходження прокурором співбесіди слугувала не відповідність позивачем вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, оскільки останнім за час проходження служби в органах прокуратури порушено правила декларування, встановлені для осіб, уповноважених на виконання функцій держави, та під час співбесіди невірно зазначено найменування актуальної займаної посади і попередніх посад в органах прокуратури, а також позивач не орієнтується у своїх службових обов`язках та не повідомив про якість своїх досягнень або напрацювань під час служби.

При цьому, слід зазначити, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

З огляду на викладене колегія суддів констатує, що висновки Верховного Суду у справі №640/1083/20, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, хоч і стосувались питання проходження співбесіди прокурором, проте були сформовані за відмінних фактичних обставин справи, що, у свою чергу, вплинуло на застосування норм матеріального права у цих справах, а тому посилання скаржника на застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, є необґрунтованим.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Посилаючись на неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, заявник не наводить обґрунтування, які б свідчили про подібність правовідносин у цій справі та у справах, у яких Верховним Судом були зроблені висновки.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також у касаційній скарзі скаржник вказує пункт 3 частину 4 статті 328 КАС України, та зазначає, про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:

- підпункту е) пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції»;

- підпункту а) пункту 16 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання корупції»;

- пункту 2 частини 2 статті 1 Закону України «Про запобігання корупції»;

- пункту 1 частини 1 статті 46 Закону України «Про запобігання корупції»;

- частини 2 статті 46 Закону України «Про запобігання корупції».Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

При цьому, слід зазначити, що касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів необхідності формування Верховним Судом висновку щодо застосування зазначених автором касаційної скарги норм, за обставин, установлених саме у цій справі.

Так скаржником процитовано вказані норми щодо яких, на його думку, є необхідність у наданні висновку Верховного Суду, однак при цьому, не обґрунтовано належним чином який саме висновок за результатами розгляду касаційної скарги має бути сформований Верховним Судом з урахуванням зазначених ним норм.

Зазначене дає підстави для висновку, що у касаційній скарзі формально зазначено про відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норм права, а доводи скарги наведені безвідносно до предмета спору та висновків судів.

Враховуючи викладене, Суд вважає недоведеним наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Також скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Враховуючи, що касаційна скарга підлягає поверненню на підставі пункту 4 частини 5 статті 332 КАС України, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження суд не вирішує.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Чотирнадцятої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя В. Е. Мацедонська