Справа № 420/6175/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6175/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області (; адреса: вул.Софіївська, буд.19, м.Одеса, 65082) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області, в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 додаткової щомісячної винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022р., за період з 24.02.2022р. по 18.07.2022р. у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022р. по 20.01.2023р. - у розмірі до 30 000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць;

зобов?язати Територіальне управління Служби судової охорони у Одеській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , додаткову щомісячну винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022р., за період з 24.02.2022р. по 18.07.2022р. у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022р. по 20.01.2023р. - у розмірі до 30 000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць;

стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати у загальній сумі 7073,60грн., у тому числі 6000грн. витрат на правничу допомогу.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалами Одеського окружного адміністративного суду:

- від 29.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі (ст.262 КАС України).

- від 07.04.2023 зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у зразковій справі №260/3564/22;

- від 25.10.2023 року поновлено провадження у справі.

В обґрунтування вимог позову ОСОБА_1 зазначає, що він є співробітником Служби судової охорони. На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022р. №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», якою, зокрема, установив, що на період дії воєнного стану в співробітникам Служби судової охорони виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби). Позивачу така доплата не виплачувалася, що і зумовило звернення ОСОБА_1 до суду з позовом. У позові також зазначено, що відсутність коштів на даний час та наказу про виплату, на яку позивач набув право за приписами Постанови №168, не може бути підставою відмови у захисті порушеного права.

13.11.2023 року відповідач подав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що одноразова грошова допомога передбачена Постановою №168 не являється складовою грошового забезпечення, а є складовою видатків на грошове забезпечення. Відповідно до Порядку 384, підставою для виплати грошового забезпечення, в тому числі його основних, додаткових та одноразових додаткових видів є наказ територіального управління Служби. Згідно пункту 10 Порядку 384 грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення. Для здійснення виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, необхіднанаявність у затвердженому кошторисі територіального управління Служби за фондом оплати праці співробітників відповідних коштів на її виплату. Натомість, у затверджених Державною судовою адміністрацією України кошторисах Служби судової охорони на 2022 та 2023 роки та відповідних кошторисах територіальних управлінь Служби судової охорони видатки на виплату додаткової винагороди, визначеної Постановою № 168, не передбачались та не затверджувались, у зв`язку з чим існуючий за фондом оплати праці фінансовий ресурс територіального управління Служби не дозволяє здійснити таку виплату. З метою виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» зі змінами та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 51 Бюджетного Кодексу України, територіальним управлінням Служби судової охорони у Одеській області був виданий наказ № 96 від 29.04.2022 року щодо організації виплати додаткової винагороди, на підставі якого щомісячно складалися списки співробітників територіального управління Служби судової охорони у Одеській області із зазначенням штатної посади, спеціального звання, ПІБ співробітника та періоду проходження ним служби у відповідному місяці, які надавалися до фінансово-економічного відділу територіального управління Служби судової охорони у Одеській області та відповідні розрахунки направлялися до Центрального органу управління Служби судової охорони з метою виділення асигнувань для виплати додаткової винагороди співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області. В межах компетенції Управлінням було вжито вичерпних заходів для вирішення порушеного позивачем питання. Управлінням проводилася робота на виконання Постанови 168 (зі змінами), а саме: 24.11.2022 Управлінням видано накази «Про виплату співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області додаткової винагороди на період дії воєнного стану» №255 від 24.11.2022 року (за лютий 2022року); №256 від 24.11.2022 року (за березень 2022 року), №257 від 24.11.2022 року (за квітень 2022 року), №258 від 24.11.2022 року (за травень 2022 року), №259 від 24.11.2022 року (за червень 2022 року), №260 від 24.11.2022 року (за липень 2022 року), №261 від 24.11.2022 року (за серпень 2022 року), №262 від 24.11.2022 року (за вересень 2022 року), №263 від 24.11.2022 року (за жовтень 2023 року), №300 від 23.12.2022 року (за листопад 2022 року), №17 від 25.01.2023 року (за грудень 2022 року), №45 від 24.02.2023 року (за січень 2023 року)

У цьому контексті відповідач просить суд відмовити у позові в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та ухвалити рішення про зобов`язання ТУ ДСА у Одеській області здійснити нарахування та виплату додаткової винагороди ОСОБА_1 передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за кожен місяць його служби починаючи з 24 лютого 2022 року лише після надходження відповідних асигнувань від головного розпорядника бюджетних коштівДержавної судової адміністрації України та в разі наявності у затвердженому кошторисі територіального управління Служби судової охорони у Одеській області за фондом оплаті праці співробітників відповідних коштів на її виплату.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 7073,60 грн., на оплату правової допомоги та оплату судового збору, то її не може бути задоволено, у зв`язку з відсутністю законних підстав для позовних вимог до ТУ ССО у Одеській області. Крім того, розмір судових витрат у розмірі 7073,60 грн. не доведено належними доказами.

Розглянувши у письмовому провадженні наявні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 30.07.2020 року проходить службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у Одеській області, перебуває на посаді контролера І категорії 1 відділення особистої безпеки суддів підрозділу особистої безпеки суддів (а.с.8).

16.02.2023 року представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом №12 від 16.02.2023 року, у якому просив надати наступну інформацію (а.с.9):

- з якого часу ОСОБА_1 є співробітником Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області;

- роз`яснити причини, з яких територіальне управління не нарахувало та не виплатило ОСОБА_1 передбачену Постановою КМУ №168 від 28.02.2022р. додаткову винагороду за період з 24 лютого 2022р. по 20 січня 2023р.;

- вказати чи виносились, на виконання Постанови КМУ №168 від 28.02.2022р., накази щодо виплати додаткової винагороди ОСОБА_1 . Якщо не виносились, то вказати причини. Якщо виносились, то надати їх посвідчені копії щодо ОСОБА_1 ;

- вказати, яких дій вжито Територіальним управлінням служби судової охорони у Одеській області задля забезпечення виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28.02.2022p.

На цей адвокатський запит отримано відповідь ТУ ССО у Одеській області від 16.02.2023 року, в якій зазначено, що для видання наказів щодо виплати додаткової винагороди співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області необхідно керуватися Порядком. Даний Порядок був затверджений 31.10.2022 року Наказом ДСА України №396 згідно якого прийнято Порядок і Умови виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, тобто, видання наказів Управлінням про виплату додаткової винагороди, без порушення Закону, стало можливим лише після 31.10.2022 року, коли був затверджений Порядок; Управлінням проводиться відповідна робота на виконання Постанови №168 (зі змінами), а саме: 24.11.2022 року Управлінням видано накази «Про виплату співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області додаткової винагороди на період дії воєнного стану»: №255 (за лютий 2022 року), №256 (за березень 2022 року), №257 (за квітень 2022 року), №258 (за травень 2022 року), №259 (за червень 2022 року), №260 (за липень 2022 року), №261 (за вересень 2022 року), №262 (за серпень 2022 року), №263 (за жовтень 2022 року); №300 від 23.12.2022 (за листопад 2022 року), №17 від 25.01.2023 (за грудень 2022 року) та №45 від 24.02.2023 (за січень 2023 року); розрахунок потреби в коштах для виплати додаткової винагороди співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області згідно наданих списків, направлено до Центрального органу управління Служби судової охорони з метою виділення асигнувань для виплати додаткової винагороди співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області за період з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року; з метою вирішення проблеми щодо не надходження зазначених бюджетних асигнувань для виплати додаткової винагороди відповідно до Постанови №168, територіальне управління Служби судової охорони у Одеській області звернулося листом до ДСА України від 04.10.2022 вих. №46.06.-396 та Листом ДСА України (вих. №11-09941/22 від 01.11.2022) на запит Управління, щодо умов виконання Постанови КМУ №168 (зі змінами) підтверджено, що фінансова ситуація щодо виплати співробітникам ССО додаткової винагороди відповідно до Постанови на сьогодні не змінилася і вирішити її можливо лише шляхом виділення додаткових коштів з Державного бюджету (а.с.10).

Судом встановлено, що 24.11.2022 ТУ ССО у Одеській області видано накази «Про виплату співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області додаткової винагороди на період дії воєнного стану» №255 від 24.11.2022 року (за лютий 2022року); №256 від 24.11.2022 року (за березень 2022 року), №257 від 24.11.2022 року (за квітень 2022 року), №258 від 24.11.2022 року (за травень 2022 року), №259 від 24.11.2022 року (за червень 2022 року), №260 від 24.11.2022 року (за липень 2022 року), №261 від 24.11.2022 року (за серпень 2022 року), №262 від 24.11.2022 року (за вересень 2022 року), №263 від 24.11.2022 року (за жовтень 2023 року), №300 від 23.12.2022 року (за листопад 2022 року), №17 від 25.01.2023 року (за грудень 2022 року), №45 від 24.02.2023 року (за січень 2023 року).

В матеріалах справи відсутні копії вищезазначених наказів, проте ці обставини визнаються сторонами, отже в силу приписів ч.1 ст.78 КАС України не підлягають доказуванню.

Відповідач не оспорює ту обставину, що до Списків для виплати додаткової винагороди, затверджених цими наказами, був включений позивач.

Докази нарахування та виплати позивачу вищезазначеної винагороди відповідачем починаючи з 24.02.2022 року суду не надані, факт невиплати не заперечується.

Вказуючи на невиплату йому додаткової винагороди на період дії воєнного стану за Постановою №168, та вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивач звернувся до суду з позовом вимагаючи зобов`язати відповідача здійснити таку виплату, починаючи з 24.02.2022 року до 20.01.2023 року.

Розглянувши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Згідно із ст.ст.160, 161 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» підтримання громадського порядку в суді, припинення проявів неповаги до суду, а також охорону приміщень суду, органів та установ системи правосуддя, виконання функцій щодо державного забезпечення особистої безпеки суддів та членів їхніх сімей, працівників суду, забезпечення у суді безпеки учасників судового процесу здійснює Служба судової охорони. Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах. Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України.

Відповідно до ст. 165 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками. Співробітникам Служби судової охорони гарантується інший соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом України "Про Національну поліцію" для поліцейських, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування Служби судової охорони.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 №289 Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони затверджені схеми посадових окладів, тарифних розрядів і коефіцієнтів за основними посадами і спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони та встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони затверджується Державною судовою адміністрацією.

Механізм виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони визначений Порядком виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженим наказом Державної судової адміністрації України від 26.08.2020 №384.

Згідно п. 4-7 Порядку №384 грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони включає: 1) щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за стаж служби); 2) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія); 3) одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди; допомоги).

Відповідно до п. 8, 10 Порядку №384 грошове забезпечення виплачується співробітникам, які призначені на штатні посади в центральний орган управління Служби та територіальних управліннях Служби. Грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення.

Періоди, за які грошове забезпечення не виплачується, визначені в пункті 11 Порядку №384, до яких, зокрема, віднесено час надання співробітникам відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати.

Згідно п. 17 Порядку № 384 виплата грошового забезпечення співробітника за поточний місяць здійснюється щомісяця не пізніше останнього робочого дня місяця.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 Про введення воєнного стану в Україні та № 69 Про загальну мобілізацію Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, в пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 3 вказаної постанови Міністерству фінансів України доручено опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.

У пункті 5 цієї постанови зазначено, що вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 року №793 внесені, зокрема, такі зміни до постанови №168:

- в абзаці першому пункту 1 постанови слова і цифри "додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно" замінено словами і цифрами "додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць";

- пункт 1 постанови доповнено новим абзацом такого змісту: Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення;

- доповнено постанову пунктом 21, яким установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Наказом ДСА України від 31.10.2022 № 396 затверджено Порядок і умови виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану.

Згідно п. 3 Порядку №396 додаткова винагорода виплачується співробітникам в період дії воєнного стану, за час проходження ними служби, зокрема тим, які виконують службові обов`язки за штатними посадами або на яких у встановленому порядку покладено тимчасове виконання обов`язків за іншими посадами згідно з умовами, передбаченими цим Порядком.

Пунктом 7 Порядку №396 визначено, що додаткова винагорода виплачується в таких розмірах: 30 000 гривень - співробітникам, які проходять службу в районах ведення бойових дій, пропорційно в розрахунку на місяць; 10 000 гривень - іншим співробітникам пропорційно в розрахунку на місяць; 100 000 гривень - співробітникам, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

За приписами пункту 4 Порядку №396 виплата додаткової винагороди здійснюється центральним органом управління та територіальними управліннями Служби судової охорони за місцем проходження служби співробітника, де він призначений на штатну посаду. Підставою для виплати додаткової винагороди співробітникам є наказ Служби або територіального управління Служби.

В пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 та пункті 4 наказу ДСА України від 31.10.2022 №396 передбачено, що ці нормативно-правові акти набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24 лютого 2022 року.

Отже, з 24 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України встановив співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану в Україні додаткову винагороду, яка підлягає їм виплаті в порядку та на умовах, визначених ДСА України.

З матеріалів справи вбачається, що з лютого 2022 року ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась додаткова винагорода, передбачена постановою Кабміну України №168, докази зворотнього відповідачем не надані та ця обставина ним фактично не заперечується.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Пунктом 3 статті 116 Конституції України передбачено, що до повноважень КМУ належить забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 та від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень КМУ щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2023 року у справі №260/3564/22 зазначила, що право на виплату додаткової винагороди співробітникам Служби судової охорони, передбачене постановою КМУ № 168, підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством.

За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі Кечко проти України (рішення від 08 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

В постанові від 21 вересня 2023 року по справі № 260/3564/22 Велика Палата Верховного Суду визнала необґрунтованими посилання Територіального управління на те, що в затвердженому ДСА України кошторисі Служби судової охорони на 2022 рік та відповідному кошторисі Територіального управління видатки на виплату додаткової винагороди, визначеної постановою КМУ № 168, не передбачались та не затверджувались, у зв`язку із чим існуючий за фондом оплати праці фінансовий ресурс не дозволяє здійснити таку виплату, оскільки гарантовані законом виплати, пільги тощо неможливо поставити в залежність від видатків бюджету. Відмова Територіального управління у виплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном. Доки відповідне положення постанови КМУ №168 є чинним, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України).

Зазначена позиція також узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007.

Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі № 21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі № 21-44а10).

Так, постановою КМУ № 793 внесені, зокрема, такі зміни до постанови КМУ № 168: в абзаці першому слова і цифри додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно замінено словами і цифрами додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць; доповнено пункт після абзацу першого новим абзацом такого змісту: Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення; доповнено постанову пунктом 2-1 такого змісту: 2-1. Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2023 року у справі №260/3564/22 погодилась з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що зміст внесених постановою КМУ № 793 змін до постанови КМУ № 168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість « 30 000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

Указане підтверджується: - пунктом 11 розділу І Порядку № 384, згідно з яким грошове забезпечення не виплачується: 1) за час надання співробітникам відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; 2) за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; 3) за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я понад встановлені чинним законодавством строки; - пунктом 14 розділу І указаного Порядку, на підставі якого при виплаті співробітникам грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення сум щомісячних основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата; - пунктом 8 Порядку № 396, відповідно до якого додаткова винагорода не встановлюється співробітникам за період: обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або цілодобового домашнього арешту; перебування у відпустці відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати (грошового забезпечення), в тому числі у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках - шести років; відсторонення від виконання службових обов`язків (посади); після закінчення терміну службового відрядження відповідно до наказів, якщо співробітник не повернувся до постійного місця несення служби; перебування в службових відрядженнях за кордоном; відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я понад чотири місяці, крім випадків, коли законодавством передбачені більш тривалі строки перебування на лікуванні; навмисного спричинення собі тілесних ушкоджень чи іншої шкоди своєму здоров`ю - за місяць, у якому здійснено ушкодження чи іншу шкоду своєму здоров`ю, а у разі лікування - за весь час відсутності на службі у зв`язку з лікуванням (що підтверджується документами закладу охорони здоров`я, матеріалами службового розслідування, кримінального провадження); призупинення (припинення) виплати грошового забезпечення відповідно до законодавства; особам, які добровільно здалися в полон - з дня потрапляння в полон, що підтверджується матеріалами органу досудового розслідування.

Суд враховує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2023 року №43 внесено зміни до Постанови КМУ № 168, відповідно до яких, слова «співробітникам Служби судової охорони», виключено. Вказані зміни набрали чинності 21.01.2023 року.

З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у рішенні від 06 квітня 2023 року по справі №260/3564/22, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року по справі № 260/3564/22, суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень щомісячно в період з 24 лютого 2022 року, адже розглядувана справа є типовою за ознаками, визначеними Верховним Судом.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства, межі заявлених позовних вимог, та встановлені обставини, з метою ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області у вигляді ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , додаткової щомісячної винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022р., за період з 24.02.2022р. по 18.07.2022р. у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022р. по 20.01.2023р. - у розмірі до 30 000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць; зобов?язати Територіальне управління Служби судової охорони у Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 додаткову щомісячну винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022р., за період з 24.02.2022 року по 18.07.2022. у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022р. по 20.01.2023р. - у розмірі до 30 000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Підстав для виходу за межі позовних вимог у частині, що стосується виплати спірної винагороди з 19.07.2022 року по 20.01.2023 року, суд не убачає, адже позивач не заявляє вимог про стягнення за цей період 30000грн. щомісячно, а не пропорційно часу проходження служби в розрахунку за місяць.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем законність оскаржуваної бездіяльності не доведена, а його доводи суд відхиляє з вищенаведених мотивів, у тому числі щодо відсутності бюджетного фінансування для виплати додаткової винагороди.

Поряд із цим суд зауважує, що за змістом прохальної частини відзиву слідує, що відповідач в цілому не заперечує можливість проведення виплати додаткової винагороди, проте фактично пропонує суду ухвалити «умовне» рішення, що не відповідає вимогам ч.7 ст.246 КАС України (висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення).).

Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 , сплачений судовий збір у розмірі 1073,60грн.

Разом з цим, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», ці кошти підлягають поверненню позивачу як надмірно сплачені за ухвалою суду відповідно до ЗУ «Про судовий збір».

В частині стягнення з відповідача 6000грн. витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 16.02.2023 року між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Чорнуцьким Вадимом Петровичем (Адвокат) був укладений договір про надання правової допомоги, згідно п.1.1 якого 1.1. Адвокат приймає доручення Клієнта та бере на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу щодо: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення позовів, інших процесуальних документів, представництво інтересів у суді, інших установах та організаціях щодо нарахування та виплати грошового забезпечення в період служби у Територіальному управлінні Служби судової охорони у Одеській області (а.с.11).

Розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокатові за надану в межах цього Договору правову допомогу складає суму, що буде вказана у Актах приймання-передачі виконаних робіт (п.4.1 Договору від 16.02.2023 року).

Згідно Акту прийому- передачі виконаних послуг за Договором про надання правової допомоги від 16.02.2023 року, адвокатом позивачу були надані наступні послуги:

1) Консультація Замовника, проведена 16.02.2023р., тривалістю 60 хвилин, вартістю 1000грн.

2) Складання адвокатського запиту 16.02.2023р. тривалістю 60 хвилин, вартістю 1000гри.

3) Консультація Замовника, проведена 22.02.2023р., тривалістю 60 хвилин, вартістю 1000грн-

4) Складання Позовної заяви 06.03.2023р., тривалість 3 години, вартість 3000грн.

Всього до сплати: шість тисяч грн.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд виходить з наступного.

Згідно ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно п.1 ч. 5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має з`ясувати, чи, є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, тощо (ч.9 ст.139 КАС України).

Відповідно до ч.ч.7,9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно ч.5-7 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача адвокатом Чорнуцьким В.П. було складено та подано позовну заяву, зібрано та вивчено докази, що стосуються предмету спору.

Згідно висновку Верховного Суду, висвітленого у Постанові від 15.05.2018 року у справі №821/1594/17, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти стягнення з нього витрат на правничу допомогу, зазначивши, що розмір судових витрат не доведено належними доказами.

Виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн., вважаючи, що витрати у такій сумі є пропорційними за критеріями, визначеними ч.9 ст.139 КАС України, та не є неспівмірними.

При цьому суд виходить із того, що для цілей розподілу витрат на правничу допомогу слід визначити суму 3000грн., виходячи з положень ч.9 ст.139 КАС України така сума витрат є пропорційною та обгрунтованою до предмету спору (дана справа є типовою), значення справи для сторін, такі витрати пов`язані із даною справою, не є завищеними та є необхідними для розгляду даної справи в суді (складання позовної заяви - 3000грн).

Решта витрат на правничу допомогу покладається судом на позивача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області (; адреса: вул.Софіївська, буд.19, м.Одеса, 65082) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області у вигляді ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , додаткової щомісячної винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року, за період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022 року по 20.01.2023 року - у розмірі до 30 000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць;

Зобов?язати Територіальне управління Служби судової охорони у Одеській області () нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , додаткову щомісячну винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року, за період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022 року по 20.01.2023 року - у розмірі до 30000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

Стягнути з Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області (; адреса: вул.Софіївська, буд.19, м.Одеса, 65082) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) 3000(три тисячі)грн. 00коп. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян