Справа № 420/24583/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/24583/23

Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.,

рішення суду першої інстанції

складено 10.11.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації при звільненні за не отримане речове майно, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно.

Також, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати в сумі 12000 грн. сплачених позивачем за надання правової допомоги.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що на підставі наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 01.06.2023 №688-РС про звільнення ОСОБА_1 , 13.06.2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 був виданий наказ №181, відповідно до якого позивач з 14.06.2023 року був виключений зі всіх видів забезпечення та виключений із списків особового складу ЗСУ. 31.07.2023 року позивач звернувся із відповідною заявою задля отримання компенсації за невикористане речове майно, однак відповідач протиправно відмовив у здійсненні такої виплати.

Відповідач проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні та зазначав, що позивач при переведенні не отримав довідку про варність речового майна, а також не звертався з відповідним рапортом до командира військової частини. Таким чином, позивачем не дотримано вимоги п.4 Постанови КМ України від 16.03.2016р. №178.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно. Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не отримане речове майно. Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу розмірі 1500,00 грн.

На вказане судове рішення, відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач - військова частина НОМЕР_1 зокрема зазначає, що судом першої інстанції проігноровано та не взято до уваги те, що при переведенні до Національної гвардії України (м.Київ) позивач не виконав вимог п.4 Постанови КМ України від 16.03.2016р. №178, яким зокрема передбачено, що грошова компенсація виплачується у разі звільнення на підставі рапорту. Тобто, військовослужбовець пише рапорт на ім`я командира військової частини для зарахування зазначеної виплати в наказ під час звільнення. Також, як далі вказує скаржник, аби отримати грошову компенсацію за невикористане речове майно, позивачу при переведенні потрібно було отримати довідку про вартість речового майна відповідно до постанови КМ України №178 від 16.03.2016р., яка видається речовою службою військової частини. Далі з рапортом про компенсацію та оригіналом довідки про його вартість слід звертатись до командира військової частини. Результатом погодження рапорту має бути наказ командира, у якому зазначається розмір компенсації на підставі довідки про вартість речового майна. На підставі наказу виплачується грошова компенсація, а не як було вирішено судом першої інстанції, що відповідальна особа речової служби військової частини НОМЕР_1 повинна була після надходження з резолюцією командира військової служби НОМЕР_1 звернення позивача підготувати довідку про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу та відповідно передати заяву з такою довідкою командиру військової частини НОМЕР_1 для прийняття відповідного наказу. Крім того, судом першої інстанції на думку апелянта, не взято до уваги, те що позивач не звертався з відповідним рапортом до командування військової частини по моменту виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Також зазначає, що згідно з пунктом 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2233 - XII визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу в порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України, тобто громадянин перестав бути військовослужбовцем з дня виключення зі списків військової служби.

Також, позивач подав на рішення суду у даній справі апеляційну скаргу, у якій вказав про порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а також про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи в частині стягнення витрат на правничу допомогу, яким попри заявлених до стягнення з відповідача 12000 грн. Витрат позивача на правову допомогу, судом стягнуто лише 1500,00 грн., з чим сторона позивача не згодна у цій частині та вважає наявними підстави для зміни в указані частині рішення суду в частині суми стягнення з 1500грн. на 12000 грн.

Так, за доводами скаржника - ОСОБА_1 , судом першої інстанції порушені приписи ст.134 КАС України, оскільки була проігнорована домовленість сторін в частині оплати праці адвоката, зазначена у п.3 Договору про надання правової допомоги від 03.09.2023р. Скаржник наголошує, що сума, яку стягнув суд з відповідача в якості відшкодування витрат позивача на правничу допомогу - 1500 грн., виходячи з умов оплати праці адвоката, узгоджених сторонами в Договорів від 03.09.2023р. Крім того, як вказується позивачем у його апеляційній скарзі, навіть сторона відповідача погодилась на стягнення суми витрат на правову допомогу в розмірі прожиткового мінімуму (2684). Між тим, сторона позивача вважає, що відповідач не навів доказів неспівмірності заявлених до стягнення витрат на правову допомогу. Сторона позивача наполягає на тому, що вирішуючи вимогу про стягнення витрат на правову допомогу позивача, суд взагалі не керувався діючим законодавством, хоча і посилався на норми чинного законодавства, та допустив протиправне втручання в умови договору про правову допомогу. Стороною позивача, за твердженнями скаржника ОСОБА_1 , виконано всі умови, які вимагаються законодавством при подачі заяви щодо стягнення витрат на правову допомогу, питання щодо сплаченого гонорару, який є витратами позивача, повністю узгоджуються з положеннями Правил адвокатської етики на які зокрема посилався суд першої інстанції у своєму рішенні.

За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, в той час як апеляційна скарга позивача має бути частково задоволена, виходячи з наступного.

Як вірно встановив суд першої інстанції та встановлено під час апеляційного перегляду на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, ОСОБА_1 проходив службу в Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 01.06.2023 року №688-РС позивач був звільнений з займаної посади з направленням для подальшого проходження служби до Національної гвардії України та припинена дія контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України.

На підставі вищезазначеного наказу 13.06.2023 року командиром Військової частини НОМЕР_1 був виданий наказ №181, відповідно до якого позивач з 14.06.2023 року був виключений зі всіх видів забезпечення та виключений зі списків особливого складу ЗСУ (а.с.3).

31.07.2023 року позивач звернувся до командування Військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористане речове майно (а.с.4-5).

30.08.2023 року відповідачем листом №3479 відмовлено у задоволенні заяви позивача та зазначено, що на даний час підстав для нарахування та виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно немає, оскільки відповідний рапорт на момент виключення зі списків особового складу та Збройних Сил України наданий не був. Відповідно, у наказі командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій службі) №181 від 13.06.2023 року невизначено виплатити компенсацію вартості за неотримане речове майно (а.с.8).

Вважаючи свої права порушеними та наявним право на отримання грошової компенсації за речове майно, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності своєї бездіяльності у спірних правовідносинах, яка виразилась у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, на яку останній має право відповідно до вимог діючого законодавства, відтак вважав наявними підстави для задоволення позовних вимог.

Також, проаналізувавши приписи ст.ст. 132, 134, 139 КАС України, дослідивши надані позивачем на підтвердження понесених під час розгляду даної справи в суді першої інстанції витрат на правничу допомогу адвоката, врахувавши незначну складність справи, що не потребувало значних затрат адвокатом часу для надання визначених у розрахунку послуг, врахувавши принципи співмірності, суд першої інстанції вважав, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, а тому дійшов висновку про зменшення заявленої суми позивачем до відшкодування таких понесених ним витрат з 12000 грн. до 1500 грн.

Відповідачем подано на апеляційну скаргу позивача у справі відзив, у якому вказуючи про хибність і необґрунтованість доводів скаржника, просить відмовити у задоволенні його апеляційної скарги, мотивуючи тим, що судове рішенні у частині стягнення витрат на правничу допомогу позивача у розмірі 1500 грн. є обґрунтованим.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції у межах вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-XII, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону).

Згідно частини 1 статті 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 1 статті 9-1 Закону визначено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» (далі - Порядок №178, чинний на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктами, 1-3 Порядку №178 закріплено, що цей Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби, переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням зі списків особового складу військової частини.

Окрім того, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, передбачена безпосередньо Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» №567-VIII від 01.07.2015, та вона є соціальною гарантією, що забезпечує реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

За приписами пункту 4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку №178 передбачено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Отже, військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі зокрема переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань,тощо.

Апеляційний суд також зазначає, що згідно з п. 4 розділу III Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232, встановлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку №178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку №178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

З викладеного слідує, що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби.

Відповідно до абз. 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відтак, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, а також переведення до військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Оцінюючи доводи скаржника, колегія суддів звертає увагу, що у розумінні вимоги п.3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Отже, як ґрунтовно зазначив суд першої інстанції, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, а реалізація вказаного права здійснюється військовослужбовцем виключно шляхом подання рапорту.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в п.4 Порядку №178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно зазначив, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

З огляду на викладене, є неґрунтовними посилання військової частини НОМЕР_1 на те, що звернення позивача відбулось уже після переведення , до моменту його виключення зі списків особового складу військової частини позивач не звертався за отримання грошової компенсації, після виключення зі списків перестав бути військовослужбовцем.

Як стверджував позивач, не заперечувалося відповідачем та підтверджується матеріалами справи, при переведенні ОСОБА_1 до іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, йому не була виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно станом на день виключення зі списків особового складу відповідно до наказу від 13.06.2023р. №181, проте позивач звертався до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, тобто позивачем надано відповідно заяву передбачену постановою №178 від 16.03.2016 року.

Суд першої інстанції ґрунтовно зауважив, що відмовити у реалізації права позивача на компенсацію належних йому коштів за неотримане речове майно лише з підстав не отримання таким довідки про вартість речового майна не є належною підставою, адже якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Як зазначив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 200/1873/19-а, чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Відтак, відповідальна особа речової служби військової частини НОМЕР_1 повинна була після надходження з резолюцією командира Військової частини НОМЕР_1 звернення позивача підготувати довідку про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу та відповідно передати заяву з такою довідкою командиру Військової частини НОМЕР_1 для прийняття відповідного наказу.

При цьому суд враховує, що в даному випадку відповідачем вчинено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно після отримання заяви, враховуючи факт відсутності відповідного наказу командира щодо її виплати.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що при звільненні позивача з військової служби та його виключення зі списків особового складу, Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не видано позивачу довідку про вартість речового майна та не здійснено основний розрахунок з позивачем при звільненні з військової служби, в частині невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України», держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Згідно з позицією Європейського суду у справі van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відтак, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає неспростованою протиправну бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно на підставі відповідного звернення позивача.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи, висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, зводяться лиш до переоцінки встановлених судом обставин справи.

Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Установлені під час розгляду даної справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки у повному обсязі спростовують наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За вказаного, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги позивача у справі, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За змістом статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

За приписами ст.19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Також, колегія суддів звертає увагу, що у розумінні вимог ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст. 134 КАС України).

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Крім того, у ч.5 ст. 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката.

Так, у розумінні вказаної норми, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.6, ч.7 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто, не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката

У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до встановлених обставин справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, їх складу і розміру, до матеріалів справи надано такі документи: договір про надання правової допомоги від 03.09.2023 року (далі Договір); розрахунок згідно п.3 Договору про надання правової допомоги від 03.09.2023 року; квитанція б/н на 12000,00 грн. під підписом адвоката Осокіна Сергія Юрійовича; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; ордер про надання правничої допомоги.

Згідно п.3 Договору ОСОБА_1 зобов`язується за виконання роботи за цим дорученням сплатити адвокату Осокіну Сергію Юрійовичу гонорар виходячи з розрахунку, - 2000,00 грн. за участь в кожному судовому засіданні та 2000,00 грн. за 1 годину роботи поза приміщенням суду.

Згідно наданого розрахунку, адвокатом зазначено про такі надані ним послуги:

- оформлення договору про надання правової допомоги, - 1 година, - 03.09.2023 року;

- надання усних правових консультацій 1,5 години, - 03.09.2023 року;

- аналіз судової практики та законодавства щодо предмету спору, - 1година, - 04.09.2023 року;

- оформлення адміністративного позову 2,5 години, - 04.09.2023 року.

Всього на думку сторони позивача з відповідача підлягає стягненню 12000,00 грн. (2000 х 6 годин) витрат на правову допомогу.

Відповідач у відзиві заперечував щодо суми яку вказує сторона позивача та вказав зокрема на незначну складність справи, а також просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції в контексті доводів апеляційної скарги позивача у справі, апеляційний суд зауважує, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Колегія суддів проаналізувавши приведені вище законодавчі приписи та встановлені обставини в частині дослідження спірного питання щодо розміру відшкодування на правничу допомогу, вважає ґрунтовним зауваження суду першої інстанції про те, що формування правової позиції у справі, надання усних консультацій клієнту щодо правового захисту його інтересів у справі, аналіз судової практики щодо вирішення аналогічних справ та підготовка клієнту правового висновку стосовно способів правового захисту у справі, збирання доказів, оформлення договору про надання правової допомоги фактично охоплюються виконаною роботою щодо підготовки позову, а тому не є такими, що належать до стягнення за кожне як окремо.

Також, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції вірно врахував не співмірність часу до результату діяльності адвоката, у розрізі твердження адвоката Осокіна С.Ю. про те, що позов готувався 2,5 годин, договір готувався 1 годину та надання консультацій становили 1,5 години.

З даного приводу судова колегія приймає до уваги, що загалом позов складено на 2 аркушах, та у ньому без урахування нормативної бази вказано лише 8 абзаців обставин які слугували підставою для звернення позивача до суду (пів аркуша тексту), що вказує на завищення витраченого часу адвокатом.

Апеляційний суд погоджується в тому числі й неспівмірністю заявленого у розрахунку витраченого часу на складення договору - 1 година, оскільки такий договір виготовлений на одній стороні аркушу і мітить лише 4 пункти, що також вказує на завищений час.

Аналогічним чином колегія суддів оцінює критично зазначені витрати позивача на правничу допомогу у вигляді консультацій з розрахунку 1,5 години.

В контексті наведеного, доцільно звернути увагу на те, що сама по собі справа не є складною, а спірні правовідносини такими, що не вимагали ретельної підготовки та вивчення значного обсягу документів, а тому, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала витрат значного обсягу часу.

На основі таких висновків можна переконливо стверджувати, що представником позивача не доведено, що для написання позовної заяви на 2 аркушах реально знадобилося 2,5 годин робити фахівця в галузі права.

Теж саме можна вказати й стосовно інших указаних в розрахунку правничої допомоги видів послуг адвоката, які були надані позивачу під час розгляду цієї справи.

Також судова колегія приймає до уваги не значну складність справи (про що зокрема вказував також відповідач), тобто даний спір не потребував значних затрат часу та розглядався з цих підстав в порядку спрощеного провадження, а підготовка цієї справи до розгляду у суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Водночас, на переконання апеляційного суду, розмір витрат, які суд першої інстанції стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування витрат на правничу допмоогу не відповідає тим. Критеріям, які були застосовані судом першої інстанції при визначенні такого розміру, та не є таким, що за встановлений обставин справи та приведених вище законодавчих приписів, може вважатись співмірним.

Виходячи з викладеного, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, пропорційності до ціни позову, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, враховуючи фактичний обсяг виконаної адвокатом роботи під час представництва позивача в суді першої інстанції, нескладний предмет спору, наслідком чого є розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, існування сталої судової практики з розгляду відповідної категорії справ, у зв`язку з чим підготовка позову та представництво інтересів позивача не потребувало вивчення великого обсягу фактичних даних; обсяг і складність поданих процесуальних документів до суду, колегія суддів вважає, що підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правову допомогу у суді першої інстанції у розмірі 4000,00 грн., оскільки визначена судом першої інстанції сума таких витрат у 1500,00 грн. не може вважати виходячи з викладеного пропорційної, розумною, співмірною та справедливою.

Водночас, і заявлена позивачем сума у 12000,00 грн.на переконання колегії суддів не відповідає принципу співмірності виходячи з конкретних обставин справи та вищевикладеного, а відтак апеляційним судом вона зменшена до обґрунтованих, пропорційних, співмірних та справедливих - 4000,00 грн.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими, в той час як доводи відповідача у справі такими не являються.

Інші доводи та заперечення сторін не мають принципового значення для правильного вирішення спірного питання, є несуттєвими, неґрунтовними, не впливають на висновки суду.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу позивача у справі слід задовольнити частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2023 року змінити в частині суми стягнення витрат на правову допомогу позивача, яка підлягає компенсації за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі.

У іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно із пунктом четвертим частини першої статті 317 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у справі №420/24583/23 змінити з підстав, викладених у даній постанові.

Абзац 4 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2023р. у цій справі викласти у наступній редакції: «Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн.».

У іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у справі №420/24583/23 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді А.В. Крусян О.О. Димерлій