Справа № 160/21638/23
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2024-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 лютого 2024 року м. Дніпросправа № 160/21638/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року (суддя Букіна Л.Є.) у справі №160/21638/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 19.04.2023 року №9045 Про результати службового розслідування в частині, що стосується позивача;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати основного грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн або 30 000 грн відповідно до Постанови КМУ від 28 лютого 2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за період з 12.03.2023 року по 31.07.2023 року включено;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату основного грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн або 30 000 грн відповідно до Постанови КМУ від 28 лютого 2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за період з 12.03.2023 року по 31.07.2023 року включено.

Підставами позову визначено неправомірність та необгрунтованість наказу від 19.04.2023 року №9045 Про результати службового розслідування, який став підставою для невиплати позивачу грошового забезпечення. Неправомірність та необгрунтованість оскаржуваного наказу позивач пов`язував з тим, що він не самовільно залишив військову частина, а перебував на лікуванні та проходженні медичних комісій.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені у цій справі обставини справи свідчать про самовільне залишення позивачем військової частини, що підтверджено відповідними висновками службового розслідування. Встановлення таких обставин є підставою для припинення виплати військовослужбовця грошового забезпечення у відповідності до вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. Апеляційна скарга фактично обгрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції про те, що позивач самовільно залишив військову частину. Позивач зазначає, що він перебував на лікуванні, що підтверджується відповідними медичними документами та неодноразово звертався до командування військової частини з рапортами про надання можливості пройти ВЛК, але ці рапорти не були розглянуті відповідачем, у зв`язку з чим він був змушений звертатися до суду і рішеннями судів було зобов`язано відповідача розглянути такі рапорти. З цими обставинами позивач пов`язує неправомірність оскаржуваного наказу відповідача, який став підставою для припинення виплати грошового забезпечення. У свою чергу, як зазначає позивач, відсутність військовослужбовця у військовій частині з поважних причин не є підставою для припинення виплати грошового забезпечення.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що 29.03.2022 року на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року Про загальну мобілізацію ОСОБА_1 був призваний до військової служби у Збройних Силах України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10.05.2022 №116 позивача зараховано до особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2023 №5595 за фактом самовільного залишення в/ч позивачем призначено службове розслідування, у ході проведення якого встановлено, що 11.03.2023 року о 12:00 під час перевірки наявності особового складу в місці розташування 5 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 в населеному пункті Дружківка Донецької області виявлено відсутність військовослужбовця за призовом під час мобілізації солдата ОСОБА_1 .

Підставою для видання вказаного наказу стала довідка-доповідь від 11.03.2023 року про самовільне залишення частини військовослужбовцем.

Актом службового розслідування був встановлений факт самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_2 11.03.2023 розташування військової частини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2023 №9045 затверджено результати службового розслідування.

За результатами службового розслідування прийнято рішення: не нараховувати грошове забезпечення солдату ОСОБА_1 з 11.03.2023 року, не виплачувати премію за відповідні місяці його самовільного залишення місця несення служби в повному обсязі та не виплачувати додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 за відповідні місяці його самовільного залишення місця несення служби в повному обсязі; направити копію матеріалів службового розслідування до органів службового розслідування.

05.05.2023 військовою частиною НОМЕР_1 до ТУ ДБР, розташованого у місті Краматорську, направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення на підставі якого в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження.

Не погоджуючись з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2023 року №9045 Про результати службового розслідування, позивач звернувся до суду із цим позовом.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, обгрунтовуючи заявлені вимоги в частині оскарження наказу від 19.04.2023 року №9045 Про результати службового розслідування, позивач фактично вказував на те, що фактично його відсутність в військовій частині пов`язана з необхідністю проходження медичних обстежень та лікування З цього приводу посилався на те, що: 01.02.2023 року на підставі лікарської довідки позивача звільнено від службових обов`язків на 5 діб з метою проведення курсу лікування; до вказаної дати та після він проходив лікування в медичних закладах; він вертався до відповідача із рапортами (які направляв поштою) про надання можливості пройти ВЛК, але ці рапорти не були розглянуті, у зв`язку з чим він був змушений звертатися до суду і рішеннями судів було зобов`язано відповідача розглянути такі рапорти. З цими обставинами позивач пов`язував необгрунтованість висновків службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини.

В той же час, позивачем не було обгрунтовано та підтверджено належними доказами те, що він вибув з військової частини на підставі рішення (з дозволу) командування, яке б надавало позивачу право залишити розташування військової частини.

Оскільки таких доказів суду надано не було, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість позиції відповідача щодо самовільного залишення позивачем розташування військової частини. Така позиція відповідача підтверджується матеріалами службового розслідування під час якого і було встановлено факт самовільного залишення позивачем військової частини.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано звернув увагу на те, що вимоги спеціального законодавства передбачають випадки, коли відсутність на місці несення служби пов`язане із поважними причинами, у тому числі, із лікуванням, однак таке лікування здійснюється на підставі направлення відповідного командира, а не в самостійному порядку, як відбулось у розглянутому випадку.

Вказані висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються. В апеляційній скарзі не зазначає про наявність доказів, які б спростовували факт самовільного залишення позивачем розташування військової частини. При цьому, посилання позивача на проходження лікування жодним чином не свідчить про те, що позивач залишив розташування військової частини з відома командування чи за рішенням командування.

З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності та обгрунтованості наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2023 року №9045 Про результати службового розслідування.

У свою чергу, п.15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260, передбачено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Відповідно до п.14 розділу ХХХІV наказу МОУ №260 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які: самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць. У якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військово частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Отже, встановлений факт самовільного залишення військовослужбовцем військової частини є правовою підставою для припинення виплати військовослужбовцю грошового забезпечення.

З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності припинення виплату позивачу грошового забезпечення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що до матеріалів справи долучено заяву позивача про уточнення позовних вимог, в якій він збільшив обсяг заявлених вимог (а.с.152). Але, вказана заява надійшла до суду 15.11.2023, в той час як справу судом першої інстанції розглянуто 03.11.2023, тому вона не була та не могла бути врахована судом першої інстанції. При цьому, вказану справу судом першої інстанції розглянуто в межах строків, встановлених ст.258 КАС України ухвала про відкриття провадження від 04.09.2023, справа по суті розглянута 03.11.2023, а заява про уточнення позовних вимог подана після спливу строку, визначеного для розгляду справи за правилами спрощеного провадження.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року у справі №160/21638/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 29.02.2024

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк