Справа № 420/19340/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/19340/23

Перша інстанція: суддя Скупінська О.В.,

рішення суду першої інстанції

складено 06.11.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Державна казначейська служба, в якому просив:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо нарахування та виплати судді Іллічівського міського суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 21 липня 2023 року суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується визначення базового розміру для посадового окладу судді у розмірі 2102 грн;

- стягнути з Державної судової адміністрації України недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомоги на оздоровлення за період з 1 січня 2021 року 21 липня 2023 року в розмірі 518491,82 грн (п`ятсот вісімнадцять тисяч чотириста дев`яносто одну гривень 82 копійки) з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.11.2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Територіального управління ДСА в Одеській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 21 липня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Зобов`язано Територіальне управління державної судової адміністрації України в Одеській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 з розрахунку встановленого ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн; суддівської винагороди за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 з розрахунку встановленого ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2481,00 грн та суддівської винагороди за період з 01.01.2023 по 21.07.2023 з розрахунку встановленого ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684,00 грн, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В поданій апеляційній скарзі апелянт вказував на те, що відповідно до частини першої статті 130 Конституції України, частини першої статті 146 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ (далі - Закон №1402-VIII) держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Апелянт зазначив, що статтею 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Тоді як згідно ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань.

Також апелянт зазначив, що відповідно до статті 148 Закону № 1402-VIII, ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь. Територіальне управління є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

В апеляційній скарзі вказано, що згідно із частиною дев`ятою статті 135 Закону № 1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків. Таким чином, Законом № 1402-VIII визначено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду, який становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. При цьому на думку апелянта, норма частини третьої статті 135 Закону № № 1402-VIII є бланкетною, оскільки встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді місцевого суду (30), але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього.

З огляду на зазначене апелянт вважає, що розмір прожиткового мінімуму для визначення посадового окладу судді встановлюють інші закони, які доповнять частину третю статті 135 Закону 1402-VIII і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді. Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-ІХ, Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-ІХ та Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року №2710-ІХ, якими встановлено розміри прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Апелянт вказує на те, що з 1 січня 2021 року, з 1 січня 2022 року та з 01 січня 2023 року розмір прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді становить 2102 грн., тому зазначати інші відомості, ніж прямо передбачено Законом, у відповідача не було правових підстав. Інші дії відповідача були б порушенням чинного законодавства, яке напряму регулює дані правовідносини.

Апелянт також не погодився з висновком суду першої інстанції стосовно того, що вимоги позивача стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 нараховану суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 21.07.2023 в розмірі 518491,82 грн, з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів, не підлягають задоволенню, як передчасні. На думку апелянта судом не враховано аргументи відповідача, що кошторисом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на 2023 рік за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2730 «Інші виплати населенню» - коштів не передбачено.

Апелянт вважає, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачена бюджетна програма «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», відповідальним виконавцем якої є Державна судова адміністрація України. Таким чином, виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється у порядку черговості відповідно до вимог чинного законодавства України Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період.

Апелянт наголосив, що виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється згідно з законодавством України за рахунок коштів бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є ДСА України (лист ДСА України від 26.07.2023 року №11-8965/2 міститься в матеріалах справи).

З огляду на зазначене апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.11.2023 року по справі № 420/19340/23 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.11.2023 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт вказував на те, що ним в позовній заяві наведений розрахунок суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 по 21 липня 2023 року, яка складає 518 491,82 грн., однак суд ухвалюючи оскаржуване рішення не навів висновків чому не взяв їх до уваги.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині стягнення з Державної судової адміністрації України недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомоги на оздоровлення за період з 1 січня 2021 року 21 липня 2023 року в розмірі 518 491,82 грн. Одеський окружний суд посилався на те, що нарахування вказаних виплат ще не здійснено ТУ ДСА України в Одеській області, конкретний розмір нарахувань не відомий, тому стягнути невизначену у розмірі суму є неможливим.

Однак з такими висновками позивач не погодився, посилаючись на те, що ним в позовній заяві були наведені відповідні розрахунки, у спростування яких відповідачем не надано інших розрахунків.

Позивач вважає, що всього на його користь за період з 01 січня 2021 по 21 липня 2023 року належить стягнути 518 491,82 грн.

З огляду на зазначене апелянт просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 420/19340/23 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне:

Судом встановлено, що згідно наказу голови Іллічівського міського суду Одеської області від 16.03.2015 року №7-ос1 «Про зарахування до штату Іллічівського міського суду Одеської області судді ОСОБА_2 » суддю ОСОБА_1 переведеного Указом Президента України від 14 лютого 2015 року №82/2015 «Про переведення суддів», з Краснодонського міськрайонного суду Луганської області, зараховано до штату Іллічівського міського суду Одеської області з 16 березня 2015 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису. Встановлено судді ОСОБА_1 щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 30 відсотків посадового окладу як такому, стаж роботи якого станом на 16.03.2015 становить 14 років 9 місяців 28 днів.

Відповідно до штатних розписів Іллічівського міського суду Одеської області на 2021, 2022 та 2023 роки, погоджених головою Іллічівського міського суду Одеської області та затверджених начальником Територіального управління ДСА України в Одеській області, посадовий оклад судді визначений у розмірі 63 060,00 грн.

Також у матеріалах справи наявні розрахункові листи суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 , зокрема:

-за січень-грудень 2021 року (нараховано, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн.), відповідно до якого загальна сума нарахування становить 1150845,01 грн;

-за січень-грудень 2021 року (нараховано, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2021 року у розмірі 2270,00 грн.), відповідно до якого загальна сума нарахування становить 1242825,01 грн;

-розрахунок різниці суддівської винагороди за 2021 рік (виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн та 2270,00 грн) у розмірі 91980,00 грн;

-за січень-грудень 2022 року (нараховано, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн), відповідно до якого загальна сума нарахування становить 1198140,02 грн;

-за січень-грудень 2022 року (нараховано, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2022 року у розмірі 2481,00 грн), відповідно до якого загальна сума нарахування становить 1414170,02 грн;

-розрахунок різниці суддівської винагороди за 2022 рік (виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн та 2481,00 грн) у розмірі 216030,00 грн;

-за період з 01.01.2023 року по 21.07.2023 року (нараховано, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн), відповідно до якого загальна сума нарахування становить 676666,57 грн;

- за період з 01.01.2023 року по 21.07.2023 року (нараховано, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2023 року у розмірі 2684,00 грн), відповідно до якого загальна сума нарахування становить 864021,44 грн;

-розрахунок різниці суддівської винагороди за період з 01.01.2023 рок по 21.07.2023 року (виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн та 2684,00 грн) у розмірі 187354,87 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що різниця нарахованої суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 21.07.2023, за даними відповідача, становить 495364,87 грн.

Позивач, вважаючи невірним застосування при визначенні його суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102 грн. замість показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб на відповідний рік (2021-2023рр.), що призвело до недоплати суддівської винагороди за період з 01.01.2021 року по 21.07.2023 року в сумі 518 491,82 грн., звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідач не заперечує, що позивачеві у період з 01.01.2021 року по 21.07.2023 року при розрахунку та виплаті суддівської винагороди, а також допомоги на оздоровлення враховувався розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, визначений у Законах України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у розмірі 2102 грн.

У своєму відзиві відповідач посилався на те, що оскільки вказаний розмір прожиткового мінімуму застосовується саме для визначення базового розміру посадового окладу судді, з урахуванням того, що Закони України про Державний бюджет на відповідний рік в цій частині неконституційними не визнавались, правові підстави для його незастосування відсутні.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на наступне:

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 11.03.2020 року в справі №4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що: «Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці» (рішення Конституційного Суду України від 24.06.1999 року №6-рп/99, від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 01.12.2004 року №19-рп/2004, від 11.10.2005 року №8-рп/2005, від 18.06.2007 року №4-рп/2007, від 22.05.2008 року №10-рп/2008, від 03.06.2013 року №3-рп/2013, від 19.11.2013 року №10-рп/2013, від 08.06.2016 року №4-рп/2016, від 04.12.2018 року №11-р/2018, від 18.02.2020 року №2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року №6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018).

Відповідно до п.62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01.01.2001 року №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09.12.2019 року №969/2019.

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (ч.1 ст.124 Конституція України).

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

За частинами першою, другою статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Таким чином, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-XIV (далі - Закон № 966-XIV).

Статтею 1 Закону № 966-XIV визначено, що прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Статтею 4 Закону № 966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Аналіз положень Закону № 966-XIV свідчить про те, що цим Законом не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».

При цьому судді Законом № 966-XIV не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

В свою чергу, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», разом із встановленням на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.

У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», а також у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», також передбачено, що у 2022 та 2023 роках прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня складає 2102 гривні.

Однак, необхідно звернути увагу на те, що розмір суддівської винагороди визначається саме ст. 135 Закону № 1402-VIII, який у спірних правовідносинах є спеціальним та має пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».

Будь-яких змін до Закону № 1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, а також в Закон № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, а тому законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Водночас Закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII, оскільки Закон України Про Державний бюджет України не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Отже, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Щодо питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року (2270,00 грн), на 01 січня 2022 року (2481 грн.), на 01 січня 2023 року (2684 грн.) на іншу розрахункову величину, яка Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.) у спірний період з 01.01.2021 року по 21.07.2023 року, на підставі положень статей 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» було неправомірним.

З огляду на вказане вище врахування та виплати позивачеві допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 року по 21.07.2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року, з 01 січня 2022 року та з 01 січня 2023 року у розмірі 2102 грн. також є неправомірним.

Вказана позиція відповідає правовим позиціям Верховного Суду, висловленим у постановах від 10 листопада 2021 року у справі №400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21 та від 15 серпня 2023 року у справі №120/19262/21-а.

Відтак посилання ТУ ДСА в Одеській області в апеляційній скарзі на невірне застосування судом першої інстанції норм права є безпідставними.

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач просив стягнути з Державної судової адміністрації України в Одеській області недоплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення у розмірі 518 491,82 грн. за період з 01.01.2021 року по 21.07.2023 року.

З приводу обраного позивачем способу захисту порушених прав, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно зі ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

За правилами частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII, ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Відповідач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі.

Як було зазначено вище, у межах спірних правовідносин ТУ ДСА в Одеській області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, а відтак його діяльність у сфері бюджетних відносин регулюється, зокрема, Бюджетним кодексом України.

Визнавши право позивача на суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення саме у розмірі, який визначено ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суд першої інстанції також встановив, що у спірному періоді позивачу суддівська винагорода не була нарахована ТУ ДСА в Одеській області у визначених цим Законом розмірах.

Оскільки за умови того, що ТУ ДСА в Одеській області суддівська винагорода та допомога на оздоровлення у визначених Законом України "Про судоустрій і статус суддів" розмірах нарахована не була, а повноваженнями щодо нарахування суддівської винагороди наділене саме ТУ ДСА в Одеській області, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним способом захисту прав позивача у спірному випадку є зобов`язання ТУ ДСА в Одеській області нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду у відповідності до вимог ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

За вказаних обставин саме ТУ ДСА в Одеській області як територіальне управління ДСА України повинне нарахувати та виплатити недоплачену суму суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 року по 21.07.2023 року.

Колегія суддів погоджується, що належним та достатнім у даних правовідносинах способом захисту та відновлення порушеного права поряд з визнанням протиправною бездіяльності відповідача ТУ ДСА України в Одеській області у спірних правовідносинах, є також зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області нарахувати та виплатити позивачу суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення за спірний період, у відповідності до вимог частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року в розмірі 2270,00 грн., з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року в розмірі 2481,00 грн. та в розмірі 2684 грн. з 01 січня 2023 року по 21.07.2023 року.

При цьому вимога ОСОБА_1 про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації Україні Одеській області недоотриманої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за спірний період, задоволенню не підлягає, оскільки стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені.

Між ти, як було встановлено у ході апеляційного розгляду даної справи, у межах спірних правовідносинах, позивачу не було здійснено відповідних нарахувань суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за спірний період, у відповідності до вимог частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року в розмірі 2270,00 грн., з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року в розмірі 2481,00 грн. та з 01 січня 2023 року по 21 липня 2023 року у розмірі 2684 грн.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції доходить висновку про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 про наявність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просив суд апеляційної інстанції встановити судовий контроль за виконанням рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З огляду на висновки суду апеляційної інстанції стосовно відсутності підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у даній справі, підстави для встановлення судового контролю згідно ст. 382 КАС України відсутні.

При цьому у суду апеляційної інстанції відсутні повноваження на вирішення питання щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.11.2023 року.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, надано їм належну правову оцінку, а також всім доводам сторін по справі.

Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі всього вищевикладеного колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Зважаючи на залишення судового рішення суду першої інстанції без змін, судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді О.О. Димерлій А.В. Крусян