Справа № 260/360/24
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2024-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 лютого 2024 року м. Ужгород№ 260/360/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої - судді Маєцької Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якій просить: 1) Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_2 у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни; 2) Зобов`язати Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації надати ОСОБА_2 статус особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п.2. ч.2. ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з дня порушення права - 11.10.2023 року; 3) Зобов`язати Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації видати ОСОБА_2 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та нагрудний знак установленого зразка.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 15.08.1997 р. по 06.11.2015 р. проходив службу в органах МВС. 14 жовтня 2001 року позивач отримав травмування під час виконання службових обов`язків, що сталося внаслідок його побиття, від чого позивач отримав інвалідність. Отже, позивач вважає, що був особою начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, за час служби став особою з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, а тому у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» належить до статусу осіб з інвалідністю внаслідок війни. 11.10.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, до якої долучив всі необхідні документи. Однак, відповідач відмовив позивачу, що і стало підставою для подання даного адміністративного позову.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову, в зв`язку з тим, що з поданих позивачем для надання йому статусу особи з інвалідністю війни документів вбачається, що інвалідність ОСОБА_1 не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, та гарантії їх соціального захисту». Травма позивача пов`язана з виконанням службових обов`язків, а не у зв`язку із захистом Батьківщини або внаслідок інших бойових дій у складі діючої армії. Отже, відповідач вважає, що позивач отримав травму, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків, внаслідок якої встановлено ІІІ групу інвалідності з 12.09.2023 року до 01.10.2024 року, а тому підстави для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відсутні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач з 15.08.1997 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах МВС. З 07.11.2015 року по 30.06.2023 року перебував на службі в органах Національної поліції України.

Згідно акту про нещасний випадок (у тому числі поранення) № 92 від 18.11.2022 року форми Н-1, встановлено, що 14.10.2001 року лейтенант міліції ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді оперуповноваженого групи розкриття злочинів, пов`язаних із застосуванням зброї та вибухових речовин УКР УМВС України в Закарпатській області, під час виконання службового обов`язку у результаті протиправних дій двох громадян, отримав тілесні ушкодження. За результатами розслідування, комісія дійшла висновку - «нещасний випадок (поранення) з лейтенантом міліції ОСОБА_1 стався в період проходження служби - при виконанні службових обов`язків».

Як вбачається з свідоцтва про хворобу № 98 від 16.06.2023 року, за результатами спеціального обстеження позивача, встановлено, зокрема, стійкі віддалені наслідки перенесеної травми (14.10.2001) «Травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків».

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 304535 від 15.09.2023 року, позивачу з 12.09.2023 року присвоєна третя група інвалідності на термін до 01.10.2024 року. Причиною інвалідності є «Травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків».

11.10.2023 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації із заявою, в якій просив надати йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи, у зв`язку з отриманням інвалідності, пов`язаної з виконанням службових обов`язків.

Управління соціального захисту населення Берегівської районної військової адміністрації листом від 14.12.2023 року № 01-04/948 відмовило позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, у зв`язку з тим, що оскільки травма ОСОБА_1 пов`язана з виконанням службових обов`язків згідно довідки від 15.09.2023 р. № 304535 до акта огляду МСЕК та у відповідності до роз`яснень Мінветеранів, підстави для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відсутні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII).

Статтею 4 Закону №3551-XII визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначається нормами Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Згідно з абзацом третім пункту 3 Положення №302 особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Абзацом другим пункту 7 Положення №302 встановлено, що Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім`ї загиблого, Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

У даній справі позивач оскаржує відмову органу соціального захисту населення у наданні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Суд враховує, що в силу пункту 2 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

У контексті цього спору учасники справи не заперечують, що інвалідність позивача встановлена внаслідок отримання ним травми під час проходження служби у органах МВС України.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.

Частиною другою статті 2 названого Закону встановлено, що проходження військової служби здійснюється, у тому числі громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 №20-рп/2004 виходячи з того, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України (частина перша статті 65 Конституції України), а ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав (частина перша статті 4 Закону №3551), сформулював юридичну позицію, згідно з якою "на осіб, які за Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" належать до ветеранів війни, повинні поширюватися гарантії державного соціального захисту відповідно до положень частини п`ятої статті 17 Конституції України (абзаци одинадцятий, тринадцятий пункту 6 мотивувальної частини). Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3551 ветеранами війни є учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Проте, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем травми безпосередньо внаслідок виконання бойових завдань по захисту Батьківщини, перебуваючи на фронті чи в районі проведення воєнних дій.

Встановлення медичною комісією групи інвалідності з формулюванням "травма пов`язана з виконанням службових обов`язків", не є безперечною підставою для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки такий статус може бути визначений тільки відповідно до вимог закону.

Верховний Суд України у постановах від 20.01.2015 у справі №21-528а14 та від 06.11.2013 у справі №21-377а13 дійшов висновку, що не може вважатися особою з інвалідністю внаслідок війни особа, інвалідність якої не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону №3551-XII (під час воєнних дій), а одержана внаслідок виконання службових обов`язків.

При цьому, віднесення особи до осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551-XIІ безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття "ветеран війни", якими є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до осіб з інвалідністю внаслідок війни, є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №824/32/19-а та від 18.11.2020 у справі №1140/2362/18.

А оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана із його участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, так само, як і не стосується виконання службових обов`язків у складі військових формувань, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 2 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Таким чином, доводи представника позивача про те, що отримання особою інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання під час виконання службових обов`язків є безумовною підставою для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та одержання відповідного посвідчення та нагрудного знаку, є помилковими.

Численні цитування представником позивача уривків з рішень Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини наведених вище висновків суду не спростовують, оскільки не є релевантними до спірних відносин.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у ході розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації (Закарпатська область, м. Берегове, вул. Мукачівська, буд. 3, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяН.Д. Маєцька