Справа № 160/1286/24
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

28 лютого 2024 рокуСправа №160/1286/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Луніна О.С., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

15.01.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Луганській області №574 від 28.03.2022 року про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Луганській області №131 о/с від 29.03.2022 року, яким ОСОБА_1 відповідно до пункту 6 (у зв язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини першої статті 77 Закона України Про Національну поліцію звільнено зі служби в поліції;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді капітана поліції, інспектора сектору запобігання корупції Головного управління Національної поліції в Луганській області з 29.03.2022 року;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.03.2022 року по дату ухвалення судового рішення з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду шляхом надання до суду обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням причин пропуску строку, а також доказів на підтвердження такої інформації, в примірниках відповідно до кількості учасників справи.

07.02.2024 року позивачем подано до суду заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду.

В обґрунтування клопотання позивачем щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач наголошує, що вона змогла дізнатися про факт свого звільнення виключно 27.11.2023 року. При цьому, до цього, її роботодавцем (відповідачем) жодним чином не було своєчасно ознайомлено із наказом про звільнення, який оскаржується. Аналогічно відповідачем не було повернуто трудову книжку позивачки, не ознайомлено зі службовим розслідуванням щодо неї та не було надано розрахунку виплат при звільненні. Відповідно до обставин справи, рятуючи своє життя та своїх дітей, 24.02.2022 року позивач разом з родиною спочатку виїхала у напрямку міста Дніпро. По приїзду до м. Дніпро жодних команд (наказів, розпоряджень) з боку керівництва не було і до позивачки не доводилося, тому позивач прийняла рішення їхати на Захід України. У подальшому, позивачка вимушена була евакуювати дітей спочатку до Польщі, а надалі до країни Німеччини. На територію України позивачка повернулася 30 червня 2023 року. 13.11.2023 року позивачем була направлена роботодавцеві відповідачу заява-повідомлення про можливість продовження виконання трудових обов`язків, оскільки, попередньо, уповноважені особи відповідача не повідомляли позивача про можливість приступити до продовження роботи. 27.11.2023 року від відповідача надійшла відповідь про те, що позивачку було звільнено зі служби в поліції 29.03.2022 року Наказом ГУНП в Луганській області від 29.03.2022 року №131 о/с. Підставою звільнення визначено попередньо проведене службове розслідування щодо позивача. Копія Наказу ГУНП в Луганській області від 29.03.2022 року №131 о/с, яким було отримано наказ та відповідь - додаються. Звертає увагу суду на тому, що на наказі ГУНП в Луганській області від 29.03.2022 року №131 о/с відсутнє зазначення позивачки «з наказом ознайомлена». У будь-який інший спосіб позивачку не було ознайомлено як із наказом про звільнення, так і із проведеним службовим розслідуванням щодо неї. Також звертає увагу суду на тому, що позивачку не було повідомлено про хід та результати самого службового розслідування щодо неї, наслідком якого стало винесення відповідачем дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. З метою захисту своїх охоронюваним законом трудових прав та бажаючи розібратись у її статусі працівника Нацполіції, позивач 01.12.2023 року звернулась до відповідача із запитом щодо отримання інформації щодо проведеного службового розслідування відносно неї. 01.12.2023 року представником позивача було скеровано на адресу ГУНП в Луганській області адвокатський запит з метою отримання документів, що стосуються службового розслідування відносно позивача. 14.12.2023 року у відповідь на адвокатський запит, ГУНП в Луганській області було надано копії матеріалів службового розслідування, призначеного наказом ГУНП в Луганській області від 10.03.2022 року №524, а також довідку про нараховані та виплачені суми ОСОБА_1 при звільненні у період з 01.03.2022 по 29.03.2022. Копії відповіді на адвокатський запит наявні в матеріалах справи. Таким чином, виключно станом на 14.12.2023 року позивач належним чином ознайомилась із наказом про звільнення та проведеним службовим розслідуванням, яке стало підставою такого звільнення. Позивач отримав змогу ознайомитись із наказом про звільнення виключно 27.11.2023 року. Довідку про нараховані та виплачені при звільнення суми позивач отримав виключно 14.12.2023 року. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд вважати причину пропуску для звернення до суду щодо оскарження наказу про звільнення та поновлення на роботі поважною та поновити процесуальний строк позивачу на звернення із позовною заявою.

Розглянувши заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 17 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, проходження служби у Національній поліції України є публічною службою, що позивачем не заперечується.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

З огляду на викладене, для звернення до суду з цією категорією справ законом встановлюється місячний строк передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України, який обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.

З огляду на це, позивач повинен також ґрунтовно мотивувати, що він не міг дізнатися про порушення свого права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 77 КАС України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви позивач перебувала на посаді інспектора сектору запобігання корупції Головного управління Національної поліції в Луганській області.

24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України «Про ведення воєнного стану» №64/2022 введено воєнний стан на території України.

24.02.2022 року позивачем було складено рапорт щодо перетину державного кордону України, який було передано до відділу кадрів ГУНП в Луганській області.

24.02.2022 року позивач разом з родиною спочатку виїхала до міста Дніпро. По приїзду до м. Дніпро позивач прийняла рішення їхати на Захід України.

У подальшому, позивач виїхала спочатку до Польщі, а надалі до країни Німеччини.

30.06.2023 року позивач повернулася до України.

13.11.2023 року позивачем було скеровано заяву-повідомлення роботодавця про можливість продовження виконання трудових обов`язків та надання інформації на адресу місця знаходження ГУНП в Луганській області.

27.11.2023 року ГУНП в Луганській області було надано відповідь на звернення позивача, у якому зазначено, наступне: «... наказом ГУНП в Луганській області №505 від 25.02.2022 року було введено у дію план евакуації (передислокації) підрозділів ГУНП в Луганській області в безпечний район, до міста Дніпро Дніпропетровської області. Даний наказ Вам було доведено начальником сектору запобігання корупції ГУНП в Луганській області підполковником поліції Тетяною Покиньбородою. До теперішнього часу до тимчасового місця дислокації ГУНП в Луганській області Ви не прибули. Наказом ГУНП в Луганській області від 29.03.2022 №131 о/с Вас було звільнено зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п. 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби), з 29.03.2022 (підстава: наказ ГУНП в Луганській області від 28.03.2022 №574). Додатково інформуємо, що за допомогою додатка WhatsАрр начальник сектору запобігання корупції ГУНП в Луганській області підполковник поліції Тетяна Покиньборода повідомила Вам номер та дату наказу про Ваше звільнення...».

01.12.2023 року представником позивача було скеровано на адресу ГУНП в Луганській області адвокатський запит з метою отримання документів, що стосуються службового розслідування відносно позивача, зокрема отримання відомостей щодо нарахованих та виплачених сум при звільненні (29.03.2022 року).

14.12.2023 року у відповідь на адвокатський запит, ГУНП в Луганській області було надано копії матеріалів службового розслідування, призначеного наказом ГУНП в Луганській області від 10.03.2022 року №524, а також довідку про нараховані та виплачені суми ОСОБА_1 при звільненні у період з 01.03.2022 по 29.03.2022.

15.01.2024 року позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з цією позовною заявою.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський зобов`язаний:

1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;

3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;

4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я;

5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків;

6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Згідно зі ст. 64 Закону України «Про національну поліцію» Особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки".

Відповідно до чч 1, 2, 3 ст. 1 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського:

1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України;

2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки;

3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень;

4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону;

5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника;

6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України;

7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини;

8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку;

9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень;

10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів;

11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень;

12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення;

13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції;

14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Статтею 12 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» визначено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6, 7 ст. 19 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» Обставинами, що пом`якшують відповідальність поліцейського, є: 1) усвідомлення та визнання своєї провини у вчиненні дисциплінарного проступку; 2) попередня бездоганна поведінка; 3) високі показники виконання повноважень, наявність заохочень та державних нагород; 4) вжиття заходів щодо запобігання, відвернення або усунення негативних наслідків, які настали або можуть настати внаслідок вчинення дисциплінарного проступку, добровільне відшкодування завданої шкоди; 5) вчинення проступку під впливом погрози, примусу або через службову чи іншу залежність; 6) вчинення проступку внаслідок неправомірних дій керівника.

Для цілей застосування конкретного виду дисциплінарного стягнення можуть враховуватися й інші, не зазначені у частині четвертій цієї статті, обставини, що пом`якшують відповідальність поліцейського.

Обставинами, що обтяжують відповідальність поліцейського, є:

1) вчинення дисциплінарного проступку у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння;

2) вчинення дисциплінарного проступку повторно до зняття в установленому порядку попереднього стягнення;

3) вчинення дисциплінарного проступку умисно на ґрунті особистої неприязні до іншого поліцейського, службовця, у тому числі керівника, чи помсти за дії чи рішення стосовно нього;

4) настання тяжких наслідків, у тому числі збитків, завданих вчиненням дисциплінарного проступку;

5) вчинення дисциплінарного проступку на ґрунті ідеологічної, релігійної, расової, етнічної, гендерної чи іншої нетерпимості.

У разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Відповідно до ч. 1 розділу ІІ Наказу Міністерства внутрішніх справ «Про затвердження Правил етичної поведінки поліцейських» від 09.11.2016 №1179 під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Так, судом встановлено, що наказом начальника ГУНП в Луганській області №505 від 25.02.2022 введено план евакуації підрозділів ГУНП в Луганській області та встановлено місце тимчасової дислокації підрозділів ГУНП в Луганській області в м. Дніпро.

Проте, ОСОБА_1 залишила місце служби та замість визначеного наказом ГУНП в Луганській області №505 від 25.02.2022 місця дислокації (м. Дніпро) покинула межі України, де перебувала більше року і повернулась, як сама зазначає у позові 30.06.2023 року.

При цьому, суд наголошує, що не знаходження за визначеним місцем дислокації без поважних причин, є ігноруванням службовими обов`язками поліцейського.

Посилання в позовній заяві, на військову агресією російської федерації проти України, не може бути визнано поважною причиною пропуску строку звернення до суду, враховуючи в першу чергу специфіку цієї служби.

Крім того, суд зазначає, що після повернення в Україну вперше, ОСОБА_1 звернулася до відповідача з відповідними запитами більше ніж через чотири місяці, а саме 13.11.2023 року, остання не обґрунтувала належним чином поважності причин пропуску строку звернення з позовом до суду і за цей період.

Більш того, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 на лікарняному не знаходилась, та інші обставини, які б обмежували її в діях щодо скористання юридичними послугами та своєчасного направлення позовної заяви, нею також не наведено.

Таким чином, суд не може погодитись з поважністю причин неможливості звернутися своєчасно з позовною заявою до суду, на які посилається ОСОБА_1 у позовній заяві та заяві про поновлення строку звернення до суду.

Частина друга статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язує учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено і у частині першій статті 45 цього ж Кодексу, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Отже, наведені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №826/22361/15.

Питання, пов`язані з оцінкою поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, неодноразово вирішувалось й Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 27.05.2020 у справі №9901/546/19 висловлено правову позицію про те, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Тобто, строк звернення до адміністративного суду може бути поновлений лише за наявності поважних підстав, наявність яких підтверджена відповідними доказами.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.04.2021 року у справі №520/15510/19.

Також варто зазначити, що у постанові від 25.03.2020 у справі №9901/588/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, ЄСПЛ, у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі Мушта проти України, нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Таким чином, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

На цьому наголошено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №800/474/17 (провадження №11-337заі18).

Наведене вище засвідчує, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Суд зазначає, що визначальним є те, що позивач не надав доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в обґрунтування неможливості своєчасного звернення до суду.

Також, клопотання про поновлення строку звернення до суду не містить обґрунтувань не можливості звернення позивача за правовою допомогою раніше визначеного позивачем строку (листопада-грудня 2023).

Будь-яких інших поважних причин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, позивачем не вказано.

За таких обставин, суд вважає, що підстави, зазначені ОСОБА_1 у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, не є поважними, а тому суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду необхідно відмовити.

Згідно з п. 9 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України суд повертає позовну заяву у випадках, передбачених ч. 2 ст. 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З огляду на викладене, враховуючі неповажність заявлених причин пропуску строку звернення до суду, суд відмовляє у заяві про поновлення строку звернення до суду та повертає позовну заяву.

Керуючись ст.ст. 121-123, 169, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачу разом з позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна