Справа № 160/17610/23
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
Предметом спору у цій справі є правомірність наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 14 липня 2023 року № 458 о/с в частині звільнення з посади капітана поліції ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) з посади оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Кам`янського районного управління поліції, переведення для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Донецькій області.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 458 о/с від 14.07.2023р. По особовому складу є протиправним, грубо порушує трудові права позивача, а тому підлягає скасуванню. Позивач зазначає, що спір виник у зв`язку з переведенням (переміщенням) позивача з посади оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Кам`янського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, без його згоди на таке переведення. ОСОБА_1 вважає, що переміщення поліцейського на рівнозначні посади для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби в іншу місцевість, можливо виключно за умови надання поліцейським згоди на таке переміщення. Для цілей застосування статті 32 КЗпП України, в контексті спірних правовідносин, іншою місцевістю є інший населений пункт, у тому числі в межах однієї області. Позивач вважає протиправними накази відповідачів та такими, що порушують його права, тому звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вказав, що при переміщенні позивача з посади було дотримано встановлену законодавством процедуру.

Закон №580-VIII та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (Положення), не вимагають згоди поліцейського при прийнятті рішення про його переміщення в інтересах служби на рівнозначну посаду у цю або іншу місцевість. Водночас норми статті 32 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються

Переведення позивача на посаду дільничним офіцером поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Бахмутського районного відділу поліції було зумовлене необхідністю забезпечити ефективне та безперервне надання поліцейських послуг під час дії воєнного стану на території Донецької області.

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

Користуючись цією нормою, висловлюю незгоду із постановою суду у цій справі.

Вважаю, що у цій справі Третій апеляційний адміністративний суд дійшов помилкових висновків про необґрунтованість позовних вимог, тому апеляційна скарга позивача мала бути задоволена, судове рішення суду першої інстанції скасоване, ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вважаю, що національне законодавство повинно встановлювати однакові підходи до розуміння нормативної бази. З огляду на вищезазначене слід констатувати, що передбачене у ч. 1 ст. 65 Закону переміщення поліцейських є, по суті, переведенням поліцейських, оскільки при цьому змінюється їхня посада.

Відповідно до Висновку №20 (2017) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету

Міністрів Ради Європи про роль суддів у забезпеченні застосування закону зазначено про єдине застосування закону, що є визначальним задля принципу рівності перед законом.

Окрім того, питання правових визначеності та передбачуваності є невід`ємною складовою верховенства права. У державі, яка керується принципом верховенства права, громадяни виправдано очікують, що до них будуть ставитися, як до всіх інших, та що вони можуть покладатися на попередні судові рішення в подібних справах, і таким чином громадяни можуть передбачати юридичні наслідки своїх дій чи бездіяльності.

У постановах Верховного Суду від 17.10.2019 в справі №420/5192/18, від 11.08.2020 у справі №620/2624/19, від 30.06.2021 у справі №620/1190/20, від 29.09.2021 у справі №240/20512/20, від 30.09.2021 в справі №640/20160/18, від 26.01.2021 в справі №826/10785/17, від 23.06.2021 у справі №240/14986/20, від 28.12.2021 у справі №400/3525/19, від 12.05.2022 у справі №400/2741/19, у подібних правовідносинах викладено висновок щодо необхідності застосування до працівників поліції приписів статті 32 КЗпП України у випадку переміщення (переведення) на службу в іншу місцевість.

Так, у вказаних постановах Верховний Суд зазначив, що для цілей застосування статті 65 Закону №580-VIII поняття «переміщення» та «переведення» є тотожними й під ними розуміється зміна таких умов служби в поліції як посада (посадових обов`язків) та/або місця несення служби. Закон №580-VIII встановлює підстави переміщення поліцейського та осіб, які можуть ініціювати переміщення, проте ним не визначено, чи вимагається згода поліцейського на таке переміщення. Беручи до уваги, що Законом №580-VIII не врегульовано питання щодо порядку переміщення поліцейського на рівнозначну, вищу або нищу посаду в іншій місцевості, у цій частині до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні положення трудового законодавства. Статтею 32 КЗпП України встановлено можливість переведення в іншу місцевість тільки за згодою працівника, за винятком тимчасового переведення та в інших випадках, передбачених законодавством. Отож переміщення поліцейського на рівнозначні посади для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби в іншу місцевість, можливо за умови надання поліцейським згоди на таке переміщення. Для цілей застосування статті 32 КЗпП України, в контексті спірних правовідносин, іншою місцевістю є інший населений пункт, у тому числі в межах однієї області.

Така правова позиція повинна бути застосовна під час розгляду цієї справи.

Щодо правомірності та обґрунтованості застосування змінених правових висновків.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Чинне законодавство України не розрізняє правових висновків Верховного Суду, які стосуються суті спору (висновки щодо застосування норми права при вирішення ключових питань, які постали перед судом при розгляді справи) і висновків, які були висловлені "obiter dictum" ("між іншим") тобто не по суті спору, а лише як додаткова аргументація.

Не можна плутати висновки Верховного Суду з питань застосування норм права з вказівками, що містяться у постанові суду касаційної інстанції.

Аналіз змісту ст. 65 Закону, яка складається з одинадцяти частин, також свідчить про безсистемність викладення нормативного матеріалу у статті та відсутність установлених загальним трудовим законодавством гарантій у цій сфері, оскільки зміни до Закону 580 № 2123-IX від 15.03.2022 - діють тимчасово, на період введення в Україні воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України та 60 днів після цього, тому відсутнє чітке розуміння правил застосування «переведень» та «переміщень», а також гарантій прав працівників у разі їх запровадження.

У практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип in dubio pro tributario (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).

Щодо відсутності підстав для субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку переміщення поліцейських.

При вирішенні даного спору, неможливо не застосовувати норми статей 32 (переведений до іншої місцевості) та 119 КЗпП України (зберігаються місце роботи і посада), з огляду на наступне.

Враховуючи, що зміни до Закону 580 № 2123-IX від 15.03.2022 - діють тимчасово, на період введення в Україні воєнного стану введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та втрачають чинність з дня припинення або скасування воєнного стану, при цьому, прикінцевими та перехідними положеннями Закону не визначено особливостей щодо питань чи зберігаються місце роботи і посада, то можливо зробити висновок, що після припинення воєнного стану залишаються чинними норми Закону у попередній редакції та про можливість продовження трудових правовідносин на умовах попереднього працевлаштування.

Такого висновку можна дійти з огляду на таке.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 р. № 1-рп/99 зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Слід звернути увагу, що положеннями Закону 580-VIII не урегульовано випадки, коли переведення відбувається або в межах однієї місцевості або до іншої місцевості, про що йдеться у статті 32 КЗпП України. Крім того, матеріали справи не містять рапорту позивача про переведення чи доказів його згоди на таке переведення.

Щодо процедури переведення.

З аналізу положень наказу МВС України від 23.11.2016 року №1235 та наказу МВС України від 27.07.2012 року № 650 слідує, що доповідна записка не є тим документом з питань проходження служби, який дає підстави для підготовки та видання наказів по особовому складу.

Підставою для видання наказу по особовому складу згідно до приписів наказу № 1235 є рапорт (заява) або подання. Подання про призначення позивача на відповідну посаду у ГУ НП в Донецькій області в даному випадку не готувалося та не складалося.

В даному випадку проігноровано виконання державою міжнародних правових норм Директиви (ЄС) 2019/1152 Європейського Парламенту і Ради від 20 червня 2019 року про прозорі та передбачувані умови праці в Європейському Союзі для забезпечення отримання працівником повної інформації про умови трудових відносин, оскільки не проінформовано працівника про місце роботи (інформація про роботодавця, у тому числі його місцезнаходження), трудову функцію, яку зобов`язується виконувати працівник (посада та перелік посадових обов`язків), а також про дату початку виконання роботи.

Також, чинний закон не визначає умови забезпечення поліцейського у випадку такого переведення в іншу місцевість, а саме, яким чином поліцейському повинні бути забезпечені відповідні житлові умови з урахуванням його сімейного стану, а також компенсовані усі витрати, пов`язані з переїздом. Не визначено обмеження кількості таких переведень протягом служби.

Щодо останньої правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яка викладена у постанові від 25 травня 2023 року у справі №620/3663/19, якою виключили можливість субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку переміщення поліцейських.

Вважаю, не можна стверджувати, що таким чином вирішено неоднозначне застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах, що мало місце в судовій практиці у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17.10.2019 в справі №420/5192/18, від 11.08.2020 у справі №620/2624/19, від 30.06.2021 у справі №620/1190/20, від 29.09.2021 у справі №240/20512/20, від 30.09.2021 в справі №640/20160/18, від 26.01.2021 в справі №826/10785/17, від 23.06.2021 у справі №240/14986/20, від 28.12.2021 у справі №400/3525/19, від 12.05.2022 у справі №400/2741/19, в яких викладено висновок щодо необхідності застосування до працівників поліції приписів статті 32 КЗпП України у випадку переміщення (переведення) на службу в іншу місцевість.

З аналізу змісту ч. 1 ст. 65 Закону можна зробити висновок про відсутність однакового підходу до розуміння «переведення» й «переміщення» у загальному трудовому законодавстві та спеціальному законодавстві у сфері проходження служби в Національній поліції.

Під «переведенням» слід розуміти зміни таких умов служби, як трудова функція (спеціальність, кваліфікація, посада) та місце роботи.

Розуміння «переміщення» ґрунтується на нормі ч. 2 ст. 32 КЗпП, відповідно до якої не вважається переведенням на іншу роботу й не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі чи організації на інше робоче місце або в інший структурний підрозділ у тій само місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті в межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої поданням, контрактом або трудовим договором.

Переміщення, яке не потребує згоди працівника, матиме місце тоді, коли не буде зазначено конкретний підрозділ та/або конкретне робоче місце.

Якщо під час визначення місця служби (роботи) працівника буде вказано відповідний структурний підрозділ підприємства, то доручення працівнику роботи в іншому підрозділі буде не переміщенням, а переведенням, яке потребуватиме згоди працівника. Те ж саме стосується і робочого місця.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що спеціальним законодавством, яке врегульовує порядок проходження служби в поліції, передбачено можливість переведення поліцейського з одного місця проходження служби на інше за наявності одночасної сукупності наступних умов: 1) посада, на яку він переводиться, має бути рівнозначною; 2) таке переведення повинно бути обумовлено інтересами служби для підвищення її ефективності.

Чинний Закон України «Про Національну поліцію» не визначає та не розкриває поняття «переміщення» та «переведення» поліцейського на проходження служби в іншій місцевості, не містить запобіжників щодо можливого зловживання керівним складом своїми повноваженнями на прийняття такого рішення, адже таке переведення не повинно бути прихованим покаранням.

З матеріалів справи вбачається, що позивач наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 05.03.2022 року №248 о/с був звільнений за п.6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 19.06.2023 року №395 о/с пункт наказу ГУНП від 05.03.2022року №248 о/с в частині звільнення зі служби в поліції був скасований на підставі рішення суду від 16.09.2022 року у справі №160/9329/22 та поновлено позивача на посаді з 06.03.2022 року.

Наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 14.07.2023 року №458 о/с відповідно до частини 1,7,8 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» позивача направлено для проходження служби до ГУНП в Донецькій області з 17.07.2023 року.

Переведення не повинно бути прихованим покаранням.

Разом з тим, відповідач, стверджуючи про те, що переведення позивача на нову посаду було зумовлено інтересами служби, а саме необхідністю доукомлектування відповідного сектору, не надав жодних доказів, які б підтверджували, що інший підрозділ поліції, в якому позивач до цього проходив служби, укомлектований належним чином і що, в разі переведення позивача на іншу посаду (в іншу місцевість), не буде порушено інтереси служби в підрозділі, де він проходив службу.

Тобто, відповідачем не доведено дотримання принципу балансу інтересів при прийнятті спірного наказу.

Насамперед, спірний наказ відповідачем прийнято виключно на підставі положень ст. 65 Закону № 580-VIII без жодного посилання на Законом № 2136-IX щодо врегулювання особливостей трудових правовідносин під час воєнного стану.

Втім, відповідачем не доведено наявності правових підстав для переведення позивача на інше місце роботи без його згоди, чітко визначених у ст. 3 Закону № 2136-IX.

Зокрема, не доведено, що переведення позивача на нову посаду було зумовлено необхідністю відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

В рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення.

Таким чином, переміщення поліцейського з ініціативи начальників, особливо коли це переміщення передбачає зміну місця несення служби, повинно переслідувати легітимну мету та бути пов`язаним з певними об`єктивними чинниками - інтересами служби.

Така правова позиція повинна бути застосовна під час розгляду цієї справи.

Суддя Н.А. Олефіренко