Справа № 400/10689/23
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 р. № 400/10689/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А. розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2

до відповідачаГоловного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1,м. Миколаїв,54008,

провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивачка) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому просить суд:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії по втраті з 13.09.2023;

- зобов`язати відповідача перевести позивачку з 13.09.2022 на пенсію у зв`язку з втратою годувальника та виплатити суми пенсії з 13.09.2022 по теперішній час.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 і на підставі даної події, на думку позивачки, в неї виникло право на пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Тому, звернулась до відповідача із відповідною заявою, однак відповідач протиправно відмовив їй у переведені її з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Так, підставою для відмови стало відсутність підтвердження факту спільного проживання та перебування на утриманні чоловіка на день його смерті, однак на думку позивачки, відповідачем протиправно не взято до уваги підтверджуючі документи, а саме акти про встановлення факту проживання громадянина не за місцем реєстрації від 14.08.2023.

Ухвалою від 29.08.2023 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного відповідно до ст. 263 КАС України та запропонував відповідач надати відзив на позовну заяву.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що рішенням Головного управління від 22.11.2022 № 39 позивачці відмовлено в переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, оскільки не підтверджено факт перебування на утриманні. За даними пенсійної справи померлого годувальника ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до паспорту НОМЕР_1 Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Отже, позивачкою не підтверджено факт перебування на утриманні померлого годувальника, а саме, не надано документ, що передбачений пунктом 2.11 Порядку № 22-1.

Від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій вона заперечує обґрунтування відповідача та повністю підтримує позовні вимоги. Також, зазначила, що основною умовою, яка підтверджує перебування особи на утриманні є факт проживання однією сім`єю. Позивачка вважає, що відмітка в паспорті про реєстрацію місця проживання не має ніякого значення при вирішені витання щодо постійного проживання. Крім того, позивачка посилається на практику Верховного Суду у складі колегії судової палати Касаційного цивільного суду.

Відповідно до ч.1 ст. 263 КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивачка отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09 липня 2003 року (далі - Закон №1058-IV).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

У зв`язку із смертю чоловіка, позивачка звернулася до відповідача з заявою про переведення її на пенсію у зв`язку із втратою годувальника за померлого чоловіка.

Головного управління від 22.11.2022 № 39 позивачці відмовлено в переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, оскільки не підтверджено факт перебування на утриманні. Під час розгляду заяви позивачки відповідачем встановлено, що померлий ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до паспорту НОМЕР_1 позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Отже, позивачкою не підтверджено факт перебування на утриманні померлого годувальника, а саме, не надано документ, що передбачений пунктом 2.11 Порядку № 22-1.

22.03.2023 та 19.04.2023 позивачка зверталась до відповідача щодо розгляду її питання про переведення її на пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Листами від 05.04.2023 та 27.04.2023 відповідач повідомив позивачку про прийняття рішення від 22.11.2022 № 39, повідомив, що їй відмовлено у переведенні з пенсії за віком на пенсії у зв`язку з втратою годувальника, оскільки нею не підтверджено факту перебування на утриманні померлого чоловіка.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 10 Закону № 1058 особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором. Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону № 1058 переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду

Відповідно до статті 36 Закону № 1058 пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058.

Так, рішенням відповідача від 22.11.2022 № 39 позивачці відмовлено в переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, оскільки не підтверджено факт перебування на утриманні. За даними пенсійної справи померлого годувальника ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а відповідно до паспорту НОМЕР_1 позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідач зазначив, що позивачкою не підтверджено факт перебування на утриманні померлого годувальника, а саме, не надано документ, що передбачений пунктом 2.11 Порядку № 22-1.

Тоді як позивачка вважає, що нею доведено факт перебування на утриманні померлого годувальника, нею надані акти про встановлення факту проживання громадянина не за місцем реєстрації від 14.08.2023. Також з пояснень позивачки вбачається, що на її думку місце реєстрації не має значення для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Щодо підстави яка слугувала відмові у задоволенні заяви позивачки (відсутність підтвердження факту спільного проживання та перебування на утриманні померлого годувальника на день смерті) суд зважає на таке.

Так, померлий ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а відповідно до паспорту НОМЕР_1 позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

За актом про встановлення факту проживання громадянина не за місцем реєстрації від 14.08.2023, складеного жителями будинку АДРЕСА_5 , позивачка фактично проживала за адреою АДРЕСА_3 разом з чоловіком ОСОБА_3 з 25.05.1989 по теперішній час.

Згідно з ст. 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, зокрема, дружна, власники, їх діти і батьки. Зі змісту даного положення випливає, що членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним спільне господарство.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року (далі - Закон №1382-IV) передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Тобто місцем проживання особи може вважається житло, в якому особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Як вже зазначалося, відповідно до положень Порядку до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника серед інших подаються документи про спільне місце проживання (реєстрації) заявника з померлим годувальником або документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника. За документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.

З аналізу норми пункту 2.11 Порядку № 22-1 слідує, що ним передбачена альтернатива при визначенні документа, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, ним можуть бути відомості про місце проживання разом з годувальником за однією адресою, а також документом, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, можуть бути документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.

Як раніше зазначено, на підтвердження факту утримання померлим годувальником позивачки та відповідно факту проживання, позивачкою надано акти про встановлення факту проживання складену сусідами датованого 14.08.2023, за змістом якої позивачка з 25.05.1989 разом з померлим чоловіком проживали спільно.

Згідно 2.11.Порядку, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.

У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

Разом з цим, відповідно до п. 2.22. для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Отже, суд вважає, що акти про встановлення факту проживання складену сусідами датованого 14.08.2023 не є належним документом, що підтверджує факт проживання позивачки з її померлим чоловіком та факт перебування на утриманні померлого годувальника.

До того ж, позивачкою не надано до суду доказів надання необхідних документів відповідно до Порядку. Суд також зауважує, що і акти про встановлення факту проживання складену сусідами датовані 14.08.2023 не надавались відповідача під час звірнення до відповілача, адже вони датовані 14.08.2023, тоді як розгляд її заяви відбувся 22.11.2022.

Відповідно статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд відхиляє посилання позивачки на порушення її конституційних прав щодо соціального захисту, оскільки вона перебуває на пенсії за віком, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, відповідачем та не заперечується самою позивачкою.

Також суд не приймає до уваги посилання позивачки на практику Верховного Суду у складі колегії судової палати Касаційного цивільного суду, оскільки правовідносини у цих справах не є тотожними.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати покласти на позивачку.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1,м. Миколаїв,549) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду - 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження - 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 295-297 КАС України.

Суддя І. А. Устинов