Справа № 420/21122/23
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2024-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/21122/23
Перша інстанція: суддя Стефанов С.О.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Турецької І.О.,

Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2023р. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, у якому просив:

- визнати протиправною відмову МВС України у внесенні змін до наказу МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , яку викладено у листі МВС України № Я-15016/5/22-13230-2023 від 30.06.2023р., оскільки рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023р. по справі № 420/11606/22 визнано протиправним використання інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України, яка зазначена у цьому наказі;

- зобов`язати МВС України внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007р.. Вислуга років, станом на 5.12.2007р., складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 »;

- допустити негайне виконання судового рішення, відповідно до вимог ч. 1 ст. 371 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Одеським окружним адміністративним судом у справі №420/11606/22, встановлено та не заперечувалось МВС України, факт використання неправдивої інформації про розмір вислуги років підполковника міліції ОСОБА_1 у листі №57343/22-2021 від 15.12.21р., який складено Департаментом персоналу, а саме: визнано «протиправними дії МВС України щодо зазначення у листі №57343/22-2021 від 15.12.2022р. інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України: «у календарному обчисленні - 18 років 11 місяців 28 днів; у пільговому обчисленні 26 років 08 місяців 00 днів та часу навчання в цивільному навчальному закладі 02 роки 06 місяці 00 днів, що підтверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.09.2007р. №1237 о/с (зі змінами)».

В зв`язку з тим, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023р. у справі №420/11606/22 було визнано протиправними діями МВС України використання іншої інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України, ніж встановлено у судовому рішенні по справі №22-а-6964/08 від 8.12.2008р., виникла підстава для звернення до МВС України з вимогою про внесення змін до наказу МВС України №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1

10.06.2023р. з метою усунення, в подальшому, підстав для звернення до суду за захистом своїх прав, позивач, як інвалід війни 2-ї групи, звернувся до МВС України із заявою про здійснення певних дій щодо приведення змісту наказу МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , про звільнення з органів внутрішніх справ МВС України до відповідності вимогам судових рішень по справам №22-а-6964/08, №2а/1570/8165/2011, №420/11606/22 та про розрахування і сплату грошового забезпечення на день звільнення з ОВС, згідно з вимогами ст.43 Конституції України та відповідно до ст.116 КЗпП України, оскільки судовим рішенням визнано протиправним використання інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України, яка зазначена у цьому наказі.

13.07.2023р. позивачем отримано відповідь МВС України від 30.06.2023р. №Я-15016/5/22-13230-2023, в якій зазначено, що заяву інваліда війни 2-ї групи ОСОБА_1 від 10.06.2023р., в порушення вимог ч.2 ст.15 ЗУ «Про звернення громадян», розглянуто Державним секретарем МВС України, який не є «першим керівником державного органу», як того вимагає ч.2 ст.15 ЗУ «Про звернення громадян». Крім того, у листі вказано, що жодним судовим рішенням наказ МВС від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» в частині Вашого звільнення не скасовано, до вчинення будь-яких дій стосовно цього наказу в частині обчислення вислуги років у запропонованій Вами редакції Міністерство внутрішніх справ України не зобов`язано, а отже, законних підстав для задоволення Ваших вимог немає.

Позивач зазначає, що МВС України, безпідставно відмовивши у листі від 30.06.2023р. №Я-15016/5/22-13230-2023 у скасуванні наказу МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , порушило його право на справедливий судовий захист, яке гарантоване Конституцією України, міжнародною Конвенцією захисту прав людини та основних свобод і законами України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023р. адміністративний позов задоволено частково.

Зобов`язано МВС України внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 6.12.2007р.. Вислуга років, станом на 5.12.2007р., складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 ».

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі МВС України, посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що низкою судових рішень, які набрали законної сили та є преюдиційними для вирішення даного спору, встановлено, що вислуга років підполковника ОСОБА_1 станом на день звільнення у календарному обчисленні складає 21 рік 4 місяці 28 днів, у пільговому 29 років 8 місяців 23 дні, у зв`язку із чим суд вважав, що в цій справі доцільно захистити порушене право позивача шляхом зобов`язання МВС України внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 6.12.2007р.. Вислуга років, станом на 5.12.2007р., складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 »..

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 у період з листопада 1987р. по жовтень 2002р. працював в органах внутрішніх справ на оперативних посадах. У 2002 році його було звільнено на пенсію за вислугою років у званні підполковника міліції..

З 1.12.2005р. ОСОБА_1 було прийнято на службу органів внутрішніх справ і наказом МВС України №413 о/с від 20.07.2006р. було призначено на посаду начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального Управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України.

16.08.2007р. ОСОБА_1 подав рапорт щодо звільнення з ОВС за скороченням штатів відповідно до п. 64 «г», у зв`язку з реформування Департаменту внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України, згідно наказу №71 від 12.03.2007р..

Наказом МВС України №1237 від 21.09.2007р. ОСОБА_1 звільнено згідно з п. 65 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом в органах внутрішніх справ України за віком, - який був оскаржений ОСОБА_1 в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду 21.07.2008р. по справі за позовом ОСОБА_2 до МВС України про визнання нечинним та скасування наказу позовні вимоги задоволені частково: зобов`язано МВС України внести зміни в наказ №1237 від 21.09.2007р. в частині спеціального звання ОСОБА_1 , зазначивши замість «майора міліції» - «підполковник міліції» та провести перерахунок загального та пільгового стажу служби; в решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №22-а-6964/08 від 8.12.2008р., вищевказану постанову скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов задоволений частково: МВС України зобов`язано внести зміни в наказ від 21.09.2007р. №1237, виклавши його в іншій редакції: підполковника міліції ОСОБА_1 , увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 6.12.2007р.». Зобов`язано МВС України розрахувати на день звільнення підполковника ОСОБА_1 вислугу років у календарному та пільговому обчисленні. В іншій частині позовних вимог відмолено.

При цьому, вказаним судовим рішенням встановлено та в мотивувальній частині визначено, що вислуга років ОСОБА_1 станом на 5.12.2007р. складає: у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дня. Підтверджено правомірність вимоги про зобов`язання Управління фінансового забезпечення бухгалтерського обліку ГУ МВС України в Одеській області здійснити перерахунок та оплату його заробітної плати на час звільнення, враховуючи довідки про непрацездатність ОСОБА_1 з 10.06.2007р. по 10.07.2007р., з 16.07.2007р. по 1.08.2007р., з 3.09.2007р. по 13.09.2007р., з 17.09.2007р. по 1.10.2007р..

На виконання вказаної постанови суду від 8.12.2008р. МВС України 10.03.2010р. видано наказ № 292 о/с «По особовому складу», яким пункт наказу від 21.09.2007р. №1237 о/с у частині звільнення у відставку за п. 65 «а» (за віком) ОСОБА_1 викладено в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), звільнивши його з посади начальника відділу оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки ГУБОЗ в перший день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності, з 6.12.2007р.. Вислуга років на 6.12.2007р. складає в календарному обчисленні 18 років 11 місяців 00 дні, у пільговому 29 років 02 місяців 00 днів. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 16.08.2007р.». При цьому підставами для внесення вказаних змін слугували постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 8.12.2008р. та заява ОСОБА_1 від 9.02.2009р..

Відповідно до постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 8.12.2008р. вимога позивача щодо зобов`язання Управління фінансового забезпечення бухгалтерського обліку ГУ МВС України в Одеській області здійснити перерахунок та оплату його заробітної плати на час звільнення, враховуючи довідки про непрацездатність ОСОБА_1 з 10.06.2007р. по 10.07.2007р., з 16.07.2007р. по 01.08.2007р., з 3.09.2007р. по 14.09.2007р., з 17.09.2007р. по 1.10.2007р. є такою, що відповідає чинному законодавству. В резолютивній частині рішення дана позиція суду відображена у зобов`язанні МВС України розрахувати на день звільнення підполковника ОСОБА_1 вислугу років у календарному та пільговому обчисленні.

В ході апеляційного розгляду справи №2-а-5830/10/1570 за позовом ОСОБА_1 до МВС України та ГУ МВС України в Одеській області про доповнення наказу МВС України №292 від 10.03.2010р. відповідно до вимог постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 8.12.2008р. та здійснення перерахунку та оплати заробітної плати на час звільнення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що права позивача вже захищені діючим судовим рішенням (по справі №22-а-6964/08 від 8.12.2008р.).

Крім того, судом встановлено, що постановою головного державного виконавця Євтушенко Н.С. від 11.02.2010р. виконавче провадження з примусового виконання рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 8.12.2008р. по справі №22-а-6964/08 на підставі п.8 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» закінчено у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення.

Судом також встановлено, що під час попереднього розрахунку вислуги років (проведеного в 2010 році) помилкового було здійснено перерахунок вислуги ОСОБА_1 до 2002р.. До минулих періодів служби позивача (з 1988р. по 1993р.) були застосовані чинні на даний момент норми права. У зв`язку із тим, що при першому призначення пенсії ОСОБА_1 вказані періоду вже були обчислені (станом на 2002 рік), перегляду та зміні вони не підлягали.

Таким чином, посадові особи МВС України, виправляючи технічну помилку, залишили без змін розраховану в 2002 році вислугу років ОСОБА_1 , додавши до неї період служби ОСОБА_1 з 1.12.2005р. по 6.12.2007р., у зв`язку із чим МВС України був виданий наказ від 15.09.2011р. №1040 о/с про зміну наказу МВС України від 21.09.2007р. №1237 о/с в частині уточнення вислуги років.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.12.2012р., залишеного без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2013р., зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок з 13.08.2008р. та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до подання Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України в Одеській області від 29.09.2011р. за №14/1029, з урахуванням процентної надбавки за вислугу років підполковника ОСОБА_1 , а саме: у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів, у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дня.

Зазначеним судовим рішенням також, зокрема, встановлено, що вислуга років підполковника ОСОБА_1 станом на 5.12.2007р. у календарному обчисленні складає 21 рік 4 місяці 29 днів, у пільговому 29 років 8 місяців 23 дні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023р. по справі №420/11606/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6.06.2023р. визнано протиправними дії МВС України щодо зазначення у листі №57343/22-2021 від 15.12.2022р. інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України: «у календарному обчисленні - 18 років 11 місяців 28 днів; у пільговому обчисленні - 26 років 08 місяців 00 днів та часу навчання в цивільному навчальному закладі 02 роки 06 місяці 00 днів, що підтверджується наказом МВС України від 21.09.2007р. №1237 o/c (зі змінами)».

У зазначеному судовому рішенні суд також встановив: «…постановами Одеського апеляційного адміністративного суду від 8.12.2008р. по справі №22-а-6964/08, Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2010р. по справі №2а-5830/10/1570 та від 17.12.2012р. по справі №2а/1570/8165/2011, які набрали законної сили, встановлено, що вислуга років позивача, ОСОБА_1 , на день звільнення становить у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дні».

З метою усунення, в подальшому, підстав для звернення до суду за захистом своїх прав, 10.06.2023р. позивач, як інвалід війни 2-ї групи, звернувся до МВС України з заявою, в якій просив:

- скасувати наказ МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , оскільки судовим рішенням визнано протиправним використання інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України, яка зазначена у цьому наказі;

- внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 6.12.2007р.. Вислуга років, станом на 5.12.2007р., складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 »;

- здійснити розрахунок та виплату грошового забезпечення на 6.12.2007р., день звільнення ОСОБА_1 з ОВС МВС України (а.с.38-39).

13.07.2023р. позивачем отримано відповідь МВС України від 30.06.2023р. №Я-15016/5/22-13230-2023, в якій, зокрема, зазначено: «…Жодним судовим рішенням наказ МВС від 21.09.2007 № 1237 «По особовому складу» в частині Вашого звільнення не скасовано, до вчинення будь-яких дій стосовно цього наказу в частині обчислення вислуги років у запропонованій Вами редакції Міністерство внутрішніх справ України не зобов`язано, а отже, законних підстав для задоволення Ваших вимог немає. Разом з тим звертаємо увагу на те, що Ваше посилання в заяві на лист Департаменту персоналу МВС від 15.12.2021 № 57343/22-2021 безпідставне, оскільки рішення Одеського адміністративного окружного суду від 28.02.2023р. по справі № 420/11606/22, залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6.06.2023р. по справі № 420/11606/22, приймалося стосовно листа № 57343/22-2021 від 15.12.2022» (а.с.44).

Вважаючи, що МВС України, безпідставно відмовило позивачу у листі від 30.06.2023р. №Я-15016/5/22-13230-2023 у скасуванні наказу МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , порушило його право на справедливий судовий захист, яке гарантоване Конституцією України, міжнародною Конвенцією захисту прав людини та основних свобод і законами України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність дій МВС України у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання (ч.1 ст.129-1 Конституції України).

Відповідно до приписів ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно зі ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України у п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009р. №16-рп/2009 зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Згідно зі ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в п.40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені ст.6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

У Рішенні від 26.06.2013р. №5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013р. №5-рп/2013);

набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акту правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23.11.2018р. №10-р/2018);

невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012);

невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

У преамбулі та ст.6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні ЄСПЛ від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні ЄСПЛ від 28.10.1999р. у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019р. по справі №641/1793/17).

Відповідно до ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів, визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень, має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи.

Отже, предметом спору у даній справі є правовідносини щодо внесення змін у наказ МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується безпосередньо вислуги років позивача, станом на 5.12.2007р., а саме: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні.

Надаючи оцінку вказаним правовідносинам, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 8.12.2008р. по справі №22-а-6964/08 зобов`язано МВС України внести зміни в наказ від 21.09.2007р. №1237, виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: підполковника міліції ОСОБА_1 , увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 6.12.2007р.». Зобов`язано МВС України розрахувати на день звільнення підполковника ОСОБА_1 вислугу років у календарному та пільговому обчисленні. В іншій частині позовних вимог відмолено.

При цьому, у мотивувальній частині вказаного рішення було чітко встановлено, що вислуга років підполковника ОСОБА_1 станом на 5.12.2007р. складає: у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дні.

В подальшому, вказаний факт, що стосується вислуги років позивача, був неодноразово підтверджений рішеннями судів, зокрема: постановами Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2010р. по справі №2а-5830/10/1570, від 17.12.2012р. по справі №2а/1570/8165/2011 та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023р. по справі №420/11606/22, які набрали законної сили.

Однак, до розгляду цієї справи по суті, права ОСОБА_1 , що стосуються вислуги років станом на 5.12.2007р., а саме: у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дні., так і не були відновлені, а рішення судів не були виконані належним чином.

Судова колегія звертає увагу, що у 4-х наказах МВС України по особовому складу, які видано в частині зміни пункту наказу МВС України від 21.09.2007р. №1237 о/с у частині звільнення у відставку за п. 65 «а» (за віком) ОСОБА_1 , відповідно до постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 8.12.2008р., зазначено різний розмір вислуги років підполковника міліції ОСОБА_1 , жоден з яких не відповідає розміру вислуги років, який встановлено судовим рішенням від 8.12.2008р. по справі №22-а-6964/08, а саме:

- №1237 від 21.09.2007р. - вислуга на 15.09.2007р. складає в календарному обчисленні 18 років 09 місяців 07 днів, у пільговому 28 років 08 місяців 12 днів;

- №813 від 27.04.2009р. - вислуга на 6.12.2007р. складає в календарному обчисленні 18 років 11 місяців 28 днів, у пільговому - 29 років 00 місяців 13 днів;

- №292 від 10.03.2010р. - вислуга на 6.12.2007р. складає в календарному обчисленні 18 років 11 місяців 00 днів, у пільговому - 29 років 02 місяці 00 днів;

- №1040 від 15.09.2011р. - вислуга років у календарному обчисленні - 18 років 11 місяців 28 днів, час навчання - 02 роки 06 місяців 00 днів, у пільговому обчисленні - 24 роки 03 місяці 04 дні, для призначення пенсії 26 років 09 місяців 04 дні.

Однак, вищенаведеними наказами, якими були внесені зміни щодо проходження служби позивача так і не були внесені зміни щодо вислуги років, встановлені у раніше зазначеному розмірі календарного та пільгового обчислення, визначені судовими рішеннями.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що за період з 2008 року по теперішній час національними судами розглянуто та прийнято низку рішень за позовами ОСОБА_1 , стороною процесу в яких, було МВС України.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що на теперішній час право позивача залишається порушеним та не є захищеним у повному обсязі, в частині визначення розміру вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України, не дивлячись на те, що є встановленим вищезазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, що підтверджується, зокрема, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023р. у справі №420/11606/22, яким визнано протиправними дії МВС України щодо зазначення у листі №57343/22-2021 від 15.12.2021р. інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України: «у календарному обчисленні - 18 років 11 місяців 28 днів; у пільговому обчисленні - 26 років 08 місяців 00 днів та часу навчання в цивільному навчальному закладі 02 роки 06 місяці 00 днів, що підтверджується наказом МВС України від 21.09.2007р. №1237 о/с (зі змінами)».

Водночас колегія суддів наголошує, що за змістом ч.1 ст.2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Визначене у процесуальному законі завдання адміністративного судочинства перекликається зі ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає ст.13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги ст.13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), заява №41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), заява №7654/76, пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно ж до ч.1 ст.124 Конституції України за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003р. №3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях українських судів. Зокрема, у постанові від 16.09.2015р. у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі №826/14016/16, від 11.02.2019р. у справі №2а-204/12).

З вищевикладеного констатується, що адміністративний суд, за загальним правилом, не обмежений у виборі ефективного способу відновлення права особи, порушеного суб`єктом владних повноважень, і вправі обрати найоптимальніший або такий, що відповідає характеру такого порушення та враховує обставини конкретної справи; при цьому перебирання непритаманних суду повноважень відповідного суб`єкта владних повноважень не відбувається лише за умови відсутності встановлених судом у спосіб, передбачений процесуальним законом, обставин для використання відповідним суб`єктом публічного права альтернативності у прийнятті рішення за зверненням суб`єкта приватного права.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.05.2019р. у справі №826/17220/17 та від 11.02.2020р. у справі №0940/2394/18.

Обставини, встановлені у справі, яка розглядаються, а також наявні у її матеріалах та досліджені у судах першої та апеляційної інстанції докази, дають підстави стверджувати, що зобов`язання МВС України внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 6.12.2007р.. Вислуга років, станом на 5.12.2007р., складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 » є належним способом захисту порушених прав позивача.

В апеляційній скарзі МВС України посилається на те, що судом першої інстанції не доведено факту порушення прав позивача та не встановлено факту протиправної бездіяльності відповідача.

Надаючи оцінку вказаним доводам, судова колегія виходить з того, що фактом триваючого порушення прав позивача є те, що всупереч прийнятої постанови Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №22-а-6964/08 від 8.12.2008р., в мотивувальній частині якої встановлено вислугу років ОСОБА_1 станом на 5.12.2007р.: у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дня, відповідачем не внесено змін у наказ МВС України №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 згідно мотивувальної частини даного рішення.

Відповідачем неодноразово вносились зміни до спірного наказу, однак всі вони жодним чином не ґрунтуються на висновках зробленими національними судами щодо вислуги років позивача станом на 5.12.2007р., яка складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні.

З огляду на вказане, судова колегія вважає, що вказані вище посилання апелянта є необґрунтованими.

Що стосується посилань апелянта на те, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду, то судова колегія виходить з наступного.

Після прийняття постанови Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №22-а-6964/08 від 8.12.2008р., в мотивувальній частині якої встановлено вислугу років ОСОБА_1 станом на 5.12.2007р.: у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дня ОСОБА_1 мав обґрунтовані очікування того, що його права будуть належним чином захищені.

Ці його очікування постійно підтверджувались неодноразовим прийняттям рішень національними судами, якими було підтверджено його право на встановлення йому вислуги років станом на 5.12.2007р.: у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дня.

При цьому, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2021р. по справі №420/6437/21 Департамент персоналу МВС України листом №57343/22-2021 від 15.12.2021р. повідомив позивача про те, що «вислуга років ОСОБА_1 у календарному обчисленні - 18 років і 1 місяців 28 днів; у пільговому обчисленні - 26 років 08 місяців 00 днів та часу навчання в цивільному навчальному закладі 02 роки 06 місяці 00 днів, що підтверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 вересня 2007року №1237 о/с (зі змінами)», чим вкотре порушим відповідне право позивача.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023р. по справі №420/11606/22 визнано «протиправними дії МВС України щодо зазначення у листі №57343/22-2021 від 15.12.2021р. інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України: «у календарному обчисленні 18 років 11 місяців 28 днів; у пільговому обчисленні 26 років 08 місяців 00 днів.

З метою усунення, в подальшому, підстав для звернення до суду за захистом своїх прав, позивач звернувся до МВС України із заявою щодо приведення змісту наказу про його звільнення з органів внутрішніх справ МВС України до відповідності вимогам судових рішень по справам №22-а-69б4/08, №2а/1570/8165/2011, №420/11606/22.

Однак, листом МВС України №Я-15016/5/22-13230-2023 від 30.06.2023р. повідомлено про те, що «…Жодним судовим рішенням наказ МВС від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» в частині Вашого звільнення не скасовано, до вчинення будь-яких дій стосовно цього наказу в частині обчислення вислуги років у запропонованій Вами редакції Міністерство внутрішніх справ України не зобов`язано, а отже, законних підстав для задоволення Ваших вимог немає».

З огляду на вказане, судова колегія приходить до висновку, що отримавши лист МВС України №Я-15016/5/22-13230-2023 від 30.06.2023р., ОСОБА_1 вкотре впевнився в триваючому порушенні своїх прав.

Враховуючи те, що позивач 15.08.2023р. звернувся до суду з даним позовом з вимогами щодо оскарження вищезазначеної відмови відповідача та зобов`язання вчинити певні дії, то в даному випадку строк не пропущено.

Що стосується посилань апелянта на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 18.10.2021р., яка залишена без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2022р. у справі №420/17257/21, якою позов ОСОБА_1 до МВС України повернуто без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, то судова колегія вважає за необхідне зазначити, що повернення позову без розгляду не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду.

Також, апелянт посилається на те, що при ухваленні рішення судом не враховано приписи ст.238 КАС України.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 8.12.2008р. по справі №22-а-6964/08, постановами Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2010р. по справі №2а-5830/10/1570, від 17.12.2012р. по справі №2а/1570/8165/2011 та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023р. по справі №420/11606/22, які набрали законної сили та є преюдиційними для вирішення даного спору, встановлено, що вислуга років позивача, ОСОБА_1 , на день звільнення становить у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дні.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, що незважаючи на вищевказані рішення суду, МВС України постійно порушує права позивача щодо визначення його вислуги років, чим зумовлює необхідність звернення ОСОБА_1 до суду із новими позовами.

Відтак, з урахуванням викладеного та з метою запобігання виникненню в майбутньому спорів з приводу визначення календарної вислуги років ОСОБА_1 , ефективним способом захисту його прав є внесення змін у наказ МВС України від 21.09.2007р. №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 6.12.2007р.. Вислуга років, станом на 5.12.2007р., складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 ».

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: І.О. Турецька

Л.П. Шеметенко