Справа № 520/38202/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

28.02.2024р. справа №520/38202/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, Управління) про визнання дій протиправними та спонукання до призначення пенсії, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо неврахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів трудової діяльності згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 17 липня 1981 року; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди трудової діяльності згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 17 липня 1981 року; 3) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.09.2023 про призначення пенсії за віком, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду по даній справі.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що органом публічної адміністрації штучно створено перешкоду в призначенні пенсії.

Відповідач з поданим позовом не погодився, наполягаючи у поданому відзиву на відсутності підстав для призначення заявникові пенсії за віком через відсутність необхідного стажу.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить до громадянства України, 02.05.202р. звернувся із заявою про призначення пенсії за віком.

За відомостями приєднаної до справи копії трудової книжки НОМЕР_2 трудова діяльність заявника (у розрізі спірних правовідносин) складається з наступних періодів: 1) 01 вересня 1978 рік - 15 липня 1981 рік - навчання в Смоленському торгово-кулінарному училищі; 2) 20 липня 1981 рік - прийнята на роботу в столову №1 на посаду повара 4 розряду згідно наказу №53 від 17.07.1981 року; 15 жовтня 1981 року прийнята на роботу в порядку переводу в столову №37 поваром 4 розряду, відповідно наказу №39 від 16 жовтня 1981 року; 27 січня 1983 року звільнена в порядку переводу на Промисловий РК ВЛКСМ, відповідно наказу №7 від 27 січня 1983 року; 3) 31 січня 1983 р. - 10 вересня 1985 р. - затверджено зав.сектором обліку, відповідно до наказу №13; 4) 01 жовтня 1985 року прийнята розподілителем робіт в учбово-виробничий цех, наказ №639 від 30 вересня 1985 рік; 08 жовтня 1985 року звільнена у зв`язку з переводом на Червонозаводський РК ЛКСМУ, наказ 755-к від 08 жовтня 1985 року; 5) 09 жовтня 1985 року - 12 серпня 1991 року затверджена зав.сектором обліку; 6) 04 листопада 1991 року - 08 червня 1992 року на посаді діловода в ЧМП «Алекс», НАКАЗ №3 від 04.11.1991 року; 7) 12 червня 1992 рік- 20 травня 1994 року прийнята на роботу в кооператив МНР-1, наказ №38/1 від 10.06.1992 рік; 8) 21 травня 1994 року - 06 січня 1997 року прийнята на посаду секретаря ПКФ «Алма», наказ №18 від 21.05.1994 року; 9) 04 квітня 1997 - 30 липня 1997 року прийнята в ПЖРЕП 17 на посаду оператора пульту керування ліфтів, наказ №23-ок від 04.04.1994 року; 10) 31 липня 1997 року - 01 червня 1998 року прийнята оператором пульта керування ліфтами, наказ №37-к від 31.07.1997 року; 11) 01 грудня 1998 року - 11 травня 1999 року прийнята ліфтером на СРБУ «Харківліфт-3», наказ №152-л від 30.11.1998 року; 12) 10 вересня 1999 року - 01 грудня 1999 року виплата по безробіттю; 13) 02 грудня 1999 року - 14 березня 2000 року слухач на факультативі «бухгалтерський аудит»; 14) 15 березня 2000 року - 19 березня 2000 р. виплата по безробіттю; 15) 03 квітня 2000 року прийнята бухгалтером касиром на ТОВ «РІО», наказ 1-4от від 03.04.2000 року; 02 жовтня 2000 року переведена на посаду головного бухгалтера; 09 лютого 2001 року звільнена за власним бажанням; 16) 23 лютого 2001 року - 12 липня 2001 року виплата по безробіттю; 17) 13 липня 2001 року надано одноразову виплату по безробіттю; 18) 13 серпня 2001 року прийнята головним бухгалтером на ТОВ «РІО», наказ №1-08 від 13.08.2001 року; 01 лютого 2003року прийнята за переводом на ТОВ «КОННАРД 2000», наказ №1- 02 від 01 лютого 2003 року; 14 лютого 2006 року звільнена з займаної посади; 19) 22 лютого 2006 року - 16 лютого 2007 рік виплата по безробіттю; 20) 02 березня 2007 року - 31 січня 2023 року головний бухгалтер на СПДФО ОСОБА_2 .

Відображені у цій трудовій книжці записи з 12.08.1991р. містять посилання на положення Кодексу законів про працю Української Радянської Соціалістичної Республіки та на положення Кодексу законів про працю України.

Звернення заявника з приводу призначення пенсії від 02.05.2023р. за правилом екстериторіальності було передано на вирішення по суті до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області.

За цим зверненням суб`єктом владних повноважень було прийнято рішення від 11.05.2023 №3 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області про відмову в призначенні пенсії за віком, оскільки страхових стаж позивача, на думку тероргану ПФУ, складає 27 років 9 днів із необхідним стажем 30 років. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.07.1981 року, оскільки на титульній сторінці відсутня печатка підприємства, на якому вперше заповнювалась трудова книжка, чим порушено п.2.11 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, організаціях.

За викладеним у позові твердженням 06.06.2023р. заявник повторно звернувся до ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком, додатково надавши копії довідок архівного відділу адміністрації міста Смоленська, РФ.

Звернення заявника з приводу призначення пенсії від 06.06.2023р. за правилом екстериторіальності було передано на вирішення по суті до ГУ ПФУ у м. Києві.

За цим зверненням суб`єктом владних повноважень було прийнято рішення від 14.06.2023р. №83 ГУ ПФУ в м. Києві про відмову в призначенні пенсії за віком, оскільки страхових стаж позивача складає 27 років 9 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.07.1981 року, оскільки на титульній сторінці нечитабельна печатка підприємства, а надані довідки видані на території Російської Федерації не прийняті, оскільки з 01.01.2023 року Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

За викладеним у позові твердженням 01.09.2023р. заявник повторно звернувся до ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком.

Звернення заявника з приводу призначення пенсії від 06.06.2023р. за правилом екстериторіальності було передано на вирішення по суті до ГУ ПФУ в Кіровоградській області.

За цим зверненням суб`єктом владних повноважень було прийнято рішення від 08.09.2023р. за №83 Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком, оскільки страхових стаж позивача, на думку пенсійного фонду, складає 27 років 4 місяці. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.07.1981 року, оскільки на титульній сторінці нечитабельна печатка підприємства, а надані довідки видані на території Російської Федерації не можуть бути враховані, оскільки не мають встановленої форми та не можуть бути прийняті на території України.

Відповідно до архівної довідки від 31 травня 2023 року №25-2253, виданої Архівним відділом адміністрації міста Смоленська, зазначено про наявність відомостей про прийняття на роботу в порядку переводу в столову №37 поваром 4 розряду.

Відповідно до Довідки №229 від 01 вересня 2023 року, виданої Харківською філією Харківського обласний центр зайнятості, вказано періоди знаходження на обліку та отримання допомоги по безробіттю, що відповідає періодам зазначеним в трудовій книжці.

Стверджуючи про протиправність неврахування органом публічної адміністрації під час розрахунку страхового стажу означених періодів роботи, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ст.2 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідно до цього закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Частиною 1 ст.26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

За змістом ст.27 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" розмір пенсії за віком визначається залежно від середньомісячного заробітку та коефіцієнту страхового стажу, тобто параметрів, арифметичне значення яких обчислюється за нормами ст.ст.24, 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, у розумінні ч.1 ст.24 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Отже, з 01.01.2004р. обов`язковими кваліфікуючими умовами для включення періоду трудової діяльності громадянина до страхового стажу є одночасна сукупність таких обставин як: 1) провадження діяльності, котра є об`єктом загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; 2) реальність щомісячної оплати страхових внесків (тобто єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною ч.2 ст.24 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності нормами Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" правила обчислення стажу роботи громадянина у цілях пенсійного забезпечення визначались, зокрема, ст.56 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення", ч.1 якої містила положення про те, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Частиною 3 ст.56 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" окреслювались спеціальні випадки включення до стажу роботи періодів іншої діяльності громадянина.

Статтею 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Правила ведення трудових книжок найманих працівників деталізовані нормами постанови КМУ від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637; далі за текстом - Порядок №637), Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №5; зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110; далі за текстом - Інструкція №110).

Так, за приписами пункту 1.1 Інструкції №110 трудова книжка основним документом про трудову діяльність працівника.

Аналогічна норма міститься у пункті 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників».

Пунктом 1.2 Інструкції №110 про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

При цьому, як вже зазначалося судом, основним документом про трудову діяльність працівника є трудова книжка.

З аналізу наведених норм права слідує, що лише відсутність трудової книжки, відсутність записів у трудовій книжці, явна та очевидна неповнота або суперечливість наявних записів у трудовій книжці зумовлюють виникнення необхідності у встановленні трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами чи на підставі показань свідків

При цьому, записи у трудовій книжці мають пріоритет перед відомостями інших документів про періоди та предмет роботи, а тому необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу виникає лише у випадку відсутності записів достатнього змісту у самій трудовій книжці.

Відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця. Трудова книжка оформлюється при першому прийнятті особи на роботу та при подальшому працевлаштуванні на інше місце роботи обміну не підлягає.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17.

Відмова відповідача у призначенні пенсії за віком заявнику обґрунтована відсутністю необхідного страхового стажу, при цьому трудову діяльність позивача за відомостями трудової книжки серії НОМЕР_2 не було враховано взагалі з тих підстав, що на титульному аркуші печатка підприємства, яке оформляло трудову книжку і вносило перший запис, непридатна до читання.

Суд зазначає, що трудова книжка заявника заповнена 17.07.1981 р. та перший запис вчинено Смоленським міським трестом столових.

Згідно з ч.3 ст.78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

У межах даного спору суд вважає загальновідомими ті обставини, що станом на 17.07.1981р. місто Смоленськ входило до адміністративно-територіального устрою Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, котра була частиною Держави із найменуванням - Союз Радянських Соціалістичних Республік.

На момент вчинення першого запису у трудову книжку діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 31 березня 1987 року №201; далі за текстом - Інструкція №162).

Відповідно до пункту 1.4 глави 1 Інструкції №162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 06 вересня 1973 року №656 Про трудові книжки працівників і службовців» (СП СРСР, 1973, №21, ст.115) і цією Інструкцією.

Пунктом 2.2 глави 2 Інструкції №162 передбачено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого терміну від часу прийому на роботу. У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи у роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження та заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку та статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використані винаходи та раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не записуються.

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції №162 встановлено, що всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видачі наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - в день звільнення і повинні чітко відповідати тексту наказу (розпорядженню). Записи проводяться арабськими цифрами (число та місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, пір`яною або кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.

Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник підписом засвідчує правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний лист) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або друк відділу кадрів), де вперше заповнювалася трудова книжка (пункт 2.11 глави 2 Інструкції №162).

Суд відзначає, що норми Інструкція №162 не застосовуються в Україні у зв`язку із прийняттям наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, яким затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110; далі - Інструкція №58).

Поряд з тим пункти 2.4 та 2.12 глави 2 Інструкції №58 містять такі ж положення щодо внесення записів про трудову діяльність працівника.

За приписами пункту 22 Порядку № 637 стаж роботи громадян України за її межами підтверджується документами, легалізованими відповідно до законодавства (крім роботи на території колишнього СРСР і держав, з якими колишнім СРСР було укладено угоди про соціальне забезпечення, до укладення відповідних двосторонніх угод).

Відповідно до частини четвертої статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).

В силу положень статті 6 Міжнародної Угоди "Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення" від 13 березня 1992 року, призначення пенсій громадянам держав-учасників Угоди відбувається за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набирання чинності цієї Угоди. Обчислення пенсій проводиться із заробітку (доходу) за періоди робота, які зараховуються в трудовий стаж.

Згідно зі статтею 1 вказаної Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасників даної Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Відповідно до статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів" від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістаиу, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що кожна із сторін визнає (без легалізації) дипломи, свідоцтва про освіту, належні документи про присвоєння звання, розряду, кваліфікації та інші необхідні для трудової діяльності документи і завірений в установленому на території Сторони виїзду порядку їх переклад на державну мову Сторони працевлаштування або російську мову. Трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

З аналізу наведених норм міжнародних угод, вбачається, що пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою. Призначення пенсії проводиться за поданням потрібних документів, які підтверджують право на неї згідно з законодавством держави проживання.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №676/6166/16-а та від 16.04.2020р. у справі № 555/2250/16-а.

Стосовно необхідності легалізації (проставлення апостиля відповідним органом) архівних довідок №25-2253, №25-2254 від 31.05.2023, №106 від 23.06.2023, суд зазначає, що ст.13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року та ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах" (далі за текстом - Конвенція) встановлено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

01.12.2022р. було прийнято Закон України № 2783-ІХ «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22.12.2022р. названий закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23.12.2022р. цей закон набрав чинності.

Вказаний Закон передбачає: зупинення дії у відносинах з Російської Федерацією та Республікою Білорусь Конвенції та Протоколу до неї; вихід з зазначеної Конвенції та Протоколу до неї.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.84 Конвенції кожна Договірна Сторона може вийти з цієї Конвенції, направивши письмове повідомлення про це депозитарію за 12 місяців до закінчення поточного п`ятирічного терміну її дії. Мінська конвенція набрала чинності 19 травня 1994 року. Останнім днем чергового п`ятирічного періоду дії Конвенції для України є 18 травня 2024 року. З 19 травня 2024 року Конвенція буде вважатися припиненою для України у відносинах з усіма її сторонами. Після виходу України з Мінської Конвенції правове співробітництво у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься на підставі двосторонніх міжнародних договорів України з відповідними державами-учасницями Мінської конвенції та багатосторонніх міжнародно-правових інструментів, що діють в рамках Ради Європи, ООН, Гаазької конференції з міжнародного приватного права, чинних у відносинах з відповідними державами. За відсутності міжнародного договору співробітництво судів та інших компетентних органів у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься згідно з внутрішнім законодавством на основі принципу взаємності.

Таким чином, відповідно до цих норм права Україна продовжує бути учасницею і дотримуватись зобов`язань за Конвенцією щодо її учасників до настання терміну виходу України з Конвенції (зважаючи на те, що Конвенція була ратифікована Україною в жовтні 1994 року, це щонайменше 1 рік).

Однак, це правило не поширюється на відносини з Російською Федерацією та Республікою Білорусь, оскільки Законом України від 01.12.2022р. №2783-ІХ було зупинено дію Конвенції у відносинах з цими країнами вже тепер.

Отже, після набуття чинності Законом України від 01.12.2022р. №2783-ІХ норми Конвенція не можуть були застосовані у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь щодо будь-яких документів виданих та посвідчених у цих країнах, незалежно від дати їх видачі та посвідчення.

Натомість, Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 04.02.2023р. №107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймаються на території України без спеціального посвідчення.

Зважаючи на той факт, що станом на 24 лютого 2022 року Конвенція і Протокол до неї у відносинах з Російської Федерації та Республіки Білорусь діяли, і виготовлені або засвідчені там документи приймалися на території України без спеціального посвідчення, з прийняттям цієї постанови КМУ від 04.02.2023р. №107 документи цих держав і надалі приймаються на території України без спеціального посвідчення, але лише під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Після припинення воєнного стану в Україні та закінчення строку 6 місяців після його припинення передбачається проставлення апостиля, що випливає з наведеного вище.

Разом із тим, Україна залишається учасницею іншого міжнародного договору, а саме Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, про яку йде мова у спірному рішенні ГУ ПФУ в Дніпропетровській області. Російська Федерація та Республіка Білорусь також залишаються учасницями цієї Конвенції. Зазначена Конвенція передбачає проставлення апостиля, якшо угода між двома чи декількома договірними державами не відміняють чи не спрощують дану формальну процедуру або не звільняють сам документ від легалізації (ст. 2.3 цієї Конвенції).

Вказана Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Окремо суд зважає, що у даному конкретному випадку має місце унікальний випадок, коли правильність і достовірність оформлення документів на підтвердження тривалості трудової діяльності найманого працівника, арифметичного показника значення страхового стажу, набуття громадянином України права на призначення пенсії до 24.08.1991р. мають визначатись не за законодавством Російської Федерації, а за законодавством Держави - Союз Радянських Соціалістичних Республік, до складу якого у свій час входили як Російська Радянська Федеративної Соціалістична Республіка, так і Українська Радянська Соціалістична Республіка.

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли для письмових документів, створених під час існування Держави - Союз Радянських Соціалістичних Республік у цілях соціального захисту громадянина України у формі пенсійного забезпечення не можуть бути застосовані підвищені вимоги стосовно додаткового підтвердження юридичної сили і достовірності.

Оскільки законодавство України не містить вказівки на те, що трудові книжки найманих працівників, оформлені до 24.08.1991р. втратили юридичну силу і підлягають переоформленню, то суд вважає, що записи у цих трудових книжках, календарна дата вчинення яких приппадає на період існування Держави - Союз Радянських Соціалістичних Республік не підлягають будь-якому додатковому підтвердженню у разі відсутності явних, очевидних та нездоланних вад (недоліків/дефектів) у хронологічній послідовності, у чіткості найменування місця роботи, у предметі роботи або у змісті трудової функції.

Окрім того, на думку суду, сам по собі факт наявності на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки печатки підприємства непридатної до читання, не робить таку трудову книжку недійсною та не впливає на зміст відомостей про трудову діяльність позивача.

Суд зауважує, що у даному випадку записи трудової книжки між собою пов`язані хронологічно, містять реквізити наказів (їх дату та номер) про призначення на посаду, переведення з посади та звільнення з посади того підприємства, який їх видав, та завірені його печаткою.

При цьому суд враховує те, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.

Продовжуючи розв`язання спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту ч.1 ст.2 КАС України було надано Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оціненими в їх сукупності за правилами ст.ст.90 і 211 КАС України, суд констатує, що у спірних правовідносинах суб"єктом владних повноважень - ГУ ПФУ в Кіровоградській області не було забезпечено дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк було неправомірно не враховано при розрахунку стажу записи трудової книжки заявника часів існування Держави - Союз Радянських Соціалістичних Республік без будь-якого додаткового документального підтвердження, а тому оскаржене рішення ГУ ПФУ в Кіровоградській області в особі Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг від 08.09.2023 р. №83 підлягає скасуванню.

Стосовно зарахування до страхового стажу періодів трудової діяльності заявника згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 17 липня 1981 року суд зазначає наступне.

Пунктом 4.1, 4.2, 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1; далі за текстом - Порядок №22-1) передбачено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Згідно пункту 4.10 Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Суд вважає за необхідне зазначити, що в рішенні про відмову у призначенні пенсії від 08.09.2023 р. №83 не вказано, які періоди роботи позивача підлягають зарахуванню, а які не підлягають із зазначенням причини такого неврахування по кожному періоду.

Пунктами 3, 14 Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (затверджене постановою Правління ПФУ від 10.11.2006 р. №18-1; далі за текстом - Порядок №18-1) встановлено, що підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (далі - Комісії).

Комісії приймають рішення щодо підтвердження стажу роботи або про відмову в його підтвердженні та не пізніше п`яти робочих днів з дня його прийняття направляють до управління Пенсійного фонду України в районі, місті, районі у місті, об`єднаних управлінь, а також повідомляють заявника про прийняте рішення.

Разом із тим, в оскарженому рішенні суб"єкта владних повновжаень від 08.09.2023 р. №83 взагалі відсутня інформація щодо зарахування або не зарахування до стажу позивача конкретних періодів роботи, зазначених у трудовій книжці.

Отже, оскільки у даному конкретному випадку суб"єктом владних повноважень не виконано усіх визначених законом вимог за абз.1 ч.4 ст.245 КАС України (позаяк у тексті рішення про відмову у призначенні пенсії не викладено чітко та однозначно які саме із періодів трудової діяльності заявника не підлягають включенню до страхового стажу і з яких причин), тобто фактично не перевірено заяву зацікавленої особи про призначення пенсії на предмет достатності страхового стажу заявника для призначення пенсії за віком, суд вважає передчасними вимоги позивача про зобов`язання органу пенсійного фонду зарахувати до пільгового стажу періоди його роботи відповідно до трудової книжки.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне обтяжити суб"єкта владних повноважень обов"язком повторного розгляду по суті звернення зацікавленої особи з урахуванням висновків суду про відсутність потреби у підтвердженні органами державної влади Російської Федерації записів у трудовій книжці заявника - громадянина України, вчинених за часів існування Держави - Союз Радянських Соціалістичних Республік.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі позову.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 08.09.2023р.№83.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.09.2023 про призначення пенсії за віком, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду по даній справі.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (ідентифікаційний код - 20632802; місцезнаходження - вул. Соборна, буд. 7А, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25009) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ) 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко