Справа № 755/11423/23
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- скасувати постанову поліцейського капрала поліції батальйону 3 роти патрульної поліції в м.Бориспіль Управління патрульної поліції у Київській області Скуріної Ю.Д. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 28 липня 2023 року серії ЕАС №7415099 та закрити адміністративне провадження відносно ОСОБА_1 про адміністративне правопорушення за ч.4 ст.126 КУпАП.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права.

Апелянт вказує, що згідно зі змістом постанови «…водія було зупинено за перевищення швидкості…», водночас, у постанові не вказано, що таким водієм був саме позивач, та наголошує на відсутності записів відео фіксації в матеріалах справи.

Позивач зазначає, що йому не були роз`яснені права, а також те, що зупинка відбулась через перевищення швидкості, однак, таку постанову винесено не було.

Також апеляційна скарга містить заперечення щодо ухвали про відмову у зупиненні провадження у справі з огляду на перебування позивача у складі Збройних Сил України.

В апеляційній скарзі викладено клопотання про розгляд справи за участі позивача.

Однак, щодо заявленого відповідачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною другою статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів (розгляд здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження), не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

23 січня 2024 року надійшов відзив Департаменту патрульної поліції, в якому відповідач просить відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 повністю, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09.11.2023 року по справі №755/11423/23 залишити без змін.

Відповідач вказує, що відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу VIII наказу Міністерства Внутрішніх Справ України «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису» від 18.12.2018 № 1026 року, зберігається протягом 30 діб.

Відповідач зазначив, що встановлюючи особу водія, маючи в розпорядженні його паспорт, поліцейський безпомилково встановив, що саме ОСОБА_1 керував автомобілем, а у Постанові в пунктах 9 та 8 наявні підписи, які очевидно належать Позивачу про те, що йому роз`яснено його права згідно статті 63 Конституції України та статті 268 КУпАП.

Після надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28 липня 2023 року, о 18 годині 24 хвилин, в Київській області, м.Борисполі, вул.Київський шлях, 148, БПП в м.Бориспіль УПП у Київській області поліцейським капралом поліції Скуріною Ю.Д. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАС №7415099, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 400,00 грн (а.с. 13).

Виходячи зі змісту оскаржуваної постанови, 28 липня 2023 року, о 18 годині 12 хвилині, в м.Бориспіль, вул.Київський шлях, 148, водія було зупинено за перевищення швидкості, в ході перевірки документів було виявлено, що водій здійснював рух на транспортному засобі, при цьому був позбавлений права керування транспортним засобом Дніпровським районним судом міста Києва від 23.02.2023, чим порушив п.2.1а ПДР - керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортним засобом.

Вважаючи постанову про накладення адміністративного стягнення протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що позивач з 23 лютого 2023 року є особою, яка не має права керувати транспортними засобами. Постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАС №7415099 від 28 липня 2023 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, складена повноважною особою, за своєю формою та змістом відповідає нормам чинного законодавства, адміністративне стягнення накладено в межах санкції, передбаченої ч.4 ст.126 КУпАП, вина позивача у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення не спростована стороною позивача, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови з огляду на її правомірність.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закон України «Про Національну поліцію», визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Так, згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з приписами ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

За змістом п. 2.1 «а» ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до норм ч. ч. 9, 10 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Слід звернути увагу на те, що за приписами ч. 4 ст.126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що постановою від 28 липня 2023 року серії ЕАС №7415099, що винесена поліцейським капралом поліції Скуріною Ю.Д. БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області, до ОСОБА_1 за порушення п.2.1. «а» ПДР та вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 400 грн.

За змістом постанови, водій здійснював рух на транспортному засобі, при цьому був позбавлений права керування транспортним засобом Дніпровським районним судом міста Києва від 23.02.2023, чим порушив п.2.1. «а» ПДР - керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортним засобом.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2022 року у справі №755/11048/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 17 000,00 грн із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року апеляційну скаргу адвоката Забродського В`ячеслава Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2022 року, щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП залишено без змін.

Постанова набрала законної сили 23 лютого 2023 року.

За ч. 2 ст. 317-1 КУпАП, особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права. В силу положень статті 298 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

При цьому, колегія суддів наголошує, що про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та позбавлення права керування транспортним засобом на строк 1 рік позивачу було відомо, оскільки змістом постанови Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року підтверджується, що в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції апелянт та його захисник, адвокат Забродський В.В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, а суд заслухав пояснення ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Забродського В.В.

Відтак, апеляційний суд наголошує, що на час винесення оскаржуваної постанови від 28 липня 2023 року серії ЕАС №7415099 позивач був позбавлений права керування транспортними засобами, про що був обізнаним та усвідомлював, здійснюючи дії щодо керування автомобілем після ухвалення відповідного судового рішення щодо позбавлення його права керування транспортними засобами. Проте, за відсутності у нього такого права, здійснював керування автомобілем, свідомо порушуючи законодавство України та судове рішення.

Отже, позивач був зобов`язаний усвідомлювати свою відповідальність та умисне порушення закону, керуючи автомобілем після позбавлення його такого права відповідно до судового рішення.

В апеляційній скарзі позивач зазначав, зокрема, що у постанові не вказано, що таким водієм був саме позивач, та наголошував на відсутності записів відео фіксації в матеріалах справи.

Статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до п.3 розділу VIII Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затверджена наказом МВС України від 18.10.2018 №1026 (Інструкція №1026), строк зберігання відеозаписів становить: з портативних та відеореєстраторів, установлених у службових транспортних засобах, БпЛА, - 30 діб; з автомобільної або стаціонарної системи залежно від технічних характеристик - не менше 30 діб; у стаціонарних системах, які використовуються під час відбору кандидатів на службу до поліції, - 60 діб; під час проведення поліцейськими навчальних занять та навчальних їх зборів зі службової підготовки - встановлюється керівником навчань.

Так, оскаржувана в цій справі постанова винесена 28.07.2023 року, тому відеоматеріали щодо цієї справи зберігалися у відповідача тільки до 28.08.2023 року, в той час як провадження у цій справі було відкрито ухвалою від 12.10.2023. Згодом, 17.10.2023 до УПП у Київській області ДПП надійшла Ухвала суду про відкриття провадження по справі без додатків.

Лише 19.10.2023 представник відповідача після звернення до Дніпровського районного суду із заявою про ознайомлення із матеріалами справи, був ознайомлений з позовною заявою (відмітка про ознайомлення міститься в матеріалах справи а.с. 56).

Таким чином, зважаючи на те, що оскаржувана постанова винесена відповідачем 28.07.2023 року, а позовну заяву відповідач отримав лише 19.10.2023 року, строк зберігання відеозапису закінчився.

Враховуючи, що з моменту складання постанови від 28 липня 2023 року серії ЕАС №7415099 минуло понад 30 діб відповідач об`єктивно не зміг надати докази вчинення позивачем адміністративних правопорушень, передбачених ч.4 ст.126 КУпАП, що, в свою чергу, не може бути беззаперечним доказом того, що позивач інкриміноване правопорушення не вчиняв та не здійснював рух на транспортному засобі, при цьому будучи позбавленим права керування транспортним засобом Дніпровським районним судом міста Києва від 23.02.2023.

Хоча КАС України і покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень на відповідача, однак це не може розумітися таким чином, що позивач взагалі звільнений від обов`язку доказування своїх вимог.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі показань свідків, письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, як правильно звертав увагу відповідач у відзиві, встановлюючи особу водія, маючи в розпорядженні його паспорт, поліцейський встановив, що саме ОСОБА_1 керував автомобілем.

На думку суду, факт керування позивачем транспортним засобом без права керування ним в межах даної справи доведений поза розумним сумнівом, доказів що за кермом перебувала інша особа позивач не надав.

Стосовно доводів позивача про те, що поїздка була у стані крайньої необхідності через оголошення повітряної тривоги. То суд першої інстанції правильно встановив, що 28 липня 2023 року в Київській області повітряна тривога оголошувалась два рази: після 12 години та після 20 години, загальна тривалість обох тривог - 34 хвилини. Отже позивач керував 28 липня 2023 року транспортним засобом поза сигналами «Повітряна тривога».

В апеляційній скарзі позивач посилався на те, що йому не були роз`яснені права.

Разом з тим, згідно з наявною в матеріалах справи копією оскаржуваної постанови остання містить підпис позивача про те, що йому роз`яснено його права за статетю 268 КУпАП та строк оскарження за статетю 289 КУпАП, що спростовує відповідні доводи апелянта (а.с. 77).

До того ж, в даному випадку, позивач скористався правом подання адміністративного позову, що забезпечило його можливість довести ті обставини, на яких грунтуються його вимоги.

Доводи апелянта щодо притягнення відповідальності лише за ч. 4 ст. 126 КУпАП, незважаючи на те, що зупинка мала місце через перевищення швидкості, не спростовують правомірності оскаржуваної постанови та факту порушення позивачем ПДР України, керуючи транспортним засобом, будучи позбавленим права на керування останнім.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при складанні оскаржуваної постанови поліцейський діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, а отже, правові підстави для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення відсутні.

Під час розгляду даного спору, відповідач навів достатньо доказів правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності, при цьому, процедурних порушень, що мали б вплив на вирішення даного спору, колегією суддів не встановлено, тому, притягнення позивача до відповідальності за оскаржуваною постановою є законним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність оскаржуваної постанови та скоєння позивачем адміністративного правопорушення, визначеного ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Також апеляційна скарга містить заперечення щодо ухвали про відмову у зупиненні провадження у справі з огляду на перебування позивача у складі Збройних Сил України, з приводу чого апеляційний суд зазначає наступне.

16 жовтня 2023 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Забродського В.В. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому представник позивача просив зупинити провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Представником позивача було надано військовий квиток, а також витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 2022 року № 30, згідно з яким солдата ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на всі види забезпечення. (а.с.46).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року в задоволені клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Забродського В.В. про зупинення провадження у справі - відмовлено.

Суд першої інстанції вказав, що сам по собі наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 2022 року №30 не є достатнім для зупинення провадження у справі, адже прецедентна практика Верховного Суду вимагає від сторін надання доказів залучення особи до бойових дій, здійснення заходів з національної безпеки та оборони, переведення конкретної військової частини на воєнний стан тощо. Таким чином вищезазначений витяг з наказу та військовий квиток (47-50) не підтверджують наявності підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені п.5 ч.1 ст.236 КАС України.

Пунктом 5 частини першої статті 236 КАС України визначено, що суд зупиняє провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № N 8-рп/2002).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).

Оскільки позивачем не було надано документів, які б підтверджували інформацію про залучення до виконання завдань у зоні бойових дій військовою частиною, в якій позивач перебуває на військовій службі, клопотання про зупинення провадження у справі не підлягало задоволенню, що вірно вказав суд першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2023 року у справі № 280/4125/21.

Отже, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма