Справа № 990/15/24
Суддя: Желєзний Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

28лютого 2024 року

м. Київ

Справа № 990/15/24

Провадження № 11-27заі24

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Желєзного І. В.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.

розглянула в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про відвід судді Великої Палати Верховного Суду Желєзного Ігоря Вікторовича від участі в розгляді справи № 990/15/24 за позовом ОСОБА_1 до держави в особі Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України про захист конституційних прав і свобод, захист прав людини, відшкодування шкоди здоров`ю та відновлення конституційного ладу України,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до держави в особі Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, у якому, зокрема, просив (як убачається з ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 січня 2024 року в цій справі):

- встановити судом факт, що ніякої безоплатної правової допомоги немає і що Центри правової допомоги особисто йому її точно не надали, хоча він звертався;

- встановити факти звернення за допомогою, за медичною допомогою, за грошовою допомогою та встановити факт неотримання медичної допомоги та грошової субсидії;

- встановити факт, що на його утриманні перебуває мати, яка не може сама себе обслуговувати;

- встановити право на допомогу по втраті годувальника та факти незаконної відмови в отриманні такої допомоги;

- встановити факти звернення за субсидією та незаконної відмови у наданні такої;

- встановити факт завданої шкоди здоров`ю;

- відшкодувати шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 5 000 000,00 грн;

- встановити факт, що суми у розмірі 2 520,00 грн недостатньо для того, щоб прожити, найняти юриста, сплатити лікування в Києві;

- встановити реальний прожитковий рівень життя у розмірі 6 000,00 грн на місяць;

- встановити судом право на пенсію по втраті годувальника;

- встановити судом, що у нього немає обов`язку мати айфон, смартфон, цифровий підпис, електронну пошту;

- встановити судом, що гаджет, айфон не можуть встановити особу, яка є власником або не є власником айфона;

- відшкодувати спричинену шкоду, а саме витрачений час на суд, який оцінює у розмірі 100 000 000,00 грн.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 січня 2024 року відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)позовну заяву повернуто особі, яка її подала, оскільки порушено правила об`єднання позовних вимог.

Не погодившись із цими судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою до Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою судді Великої Палати Верховного Суду від 14 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху. Скаржника повідомлено про недоліки апеляційної скарги та встановлено десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для їх усунення шляхом надання:

- клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 січня 2024 року із зазначенням причин його пропуску;

- доповнень до апеляційної скарги або викладення її в новій редакції із зазначенням: реєстраційного номера облікової картки платника податків за його наявності або номера і серії паспорта громадянина України; відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету;

- документа про сплату судового збору в розмірі 3 028,00 грн або документа, який підтверджує наявність підстав для звільнення від сплати судового збору (копії посвідчення особи з інвалідністю I чи II групи);

- копій апеляційної скарги відповідно до кількості учасників справи та копій доданих до апеляційної скарги письмових матеріалів, що відсутні в учасників справи, відповідно до кількості учасників справи.

Також скаржнику роз`яснено право на отримання безоплатної правової допомоги, що врегульовано Законом України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу».

21 лютого 2024 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід судді Желєзного І. В., у якій він, зокрема, просить «усунути, видвести у Справа №990/15/24 вид 15.02.2024 р. судья И. В. Желейний» (орфографія оригіналу збережена).

На обґрунтування вказаної заяви про відвід судді Великої Палати Верховного Суду Желєзного І .В. позивач зазначає, що вимога надати адресу електронної пошти є порушенням статей 22, 24, 32 Конституції України, а вимога надати номер мобільного телефону є злочином відповідно до статті 182 Кримінального кодексу України. Посилається на частину першу статті 37 КАС України та вважає, що суддя Великої Палати Верховного Суду Желєзний І. В. не може знову приймати рішення у справі, в якій вже його приймав і є відповідачем.

Перевіривши доводи, наведені ОСОБА_1 на обґрунтування заяви про відвід судді, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 40 КАС України питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Частиною сьомою статті 40 КАС України визначено, що питання про відвід судді Великої Палати не підлягає передачі на розгляд іншому судді та розглядається Великою Палатою.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Велика Палата Верховного Суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції є судом, установленим законом, для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій справі.

Частиною першою статті 37 КАС України встановлено, що суддя, який брав участь у вирішенні адміністративної справи в суді першої інстанції, не може брати участі у вирішенні цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а також у новому її розгляді у першій інстанції після скасування попередніх рішення, постанови або ухвали про закриття провадження в адміністративній справі.

Покликання позивача на частину першу статті 37 КАС України як на підставу для відводу судді є безпідставним, оскільки суддя Великої Палати Верховного Суду Желєзний І. В. не брав участі у вирішенні справи № 990/15/24 в суді першої інстанції. Участь судді у складі суддів Великої Палати Верховного Суду під час розгляду інших справ за позовами ОСОБА_1 не може бути підставою для відводу судді відповідно до статті 37 КАС України.

Стаття 37 КАС України не містить обмежень щодо участі судді у розгляді різних справ за участю одного позивача.

До того ж, як убачається з ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 січня 2024 року та матеріалів апеляційної скарги у цій справі, суддя Великої Палати Верховного Суду Желєзний І. В. не є відповідачем чи іншим учасником цієї справи (№ 990/15/24).

Отже, безпідставними є посилання позивача на частину першу статті 37 КАС України, як на обставину для відводу (самовідводу) судді Великої Палати Верховного Суду Желєзного І. В. від участі в розгляді цієї справи.

Крім того, частиною першою статті 36 КАС України встановлено, що суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу):

1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі;

2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований у результаті розгляду справи;

3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді;

5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 36 КАС України суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу (щодо недопустимості повторної участі судді в розгляді адміністративної справи).

Головна мета відводу - гарантувати безсторонність суду, зокрема щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігти будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Стаття 6Конвенції вимагає, щоб суд у межах своїх повноважень був неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ветштайн проти Швейцарії»).

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає змісту нормативної конструкції «неупередженість (безсторонність) судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд касаційної інстанції вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці ЄСПЛ.

За усталеною практикою ЄСПЛ, обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції слід встановлювати згідно з:

а) «об`єктивним критерієм», який передбачає, що наявність упередженості суду (суддів) повинна визначатися окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

б) «суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи, і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можна поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості заявник повинен довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних складових неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про особисте переконання та поведінку конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі, тощо).

Як указано в Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та соціальної ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення.

Практика ЄСПЛ свідчить, що при об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) потрібно визначити окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Коли це стосується органу, який засідає як суд присяжних, то визначається окремо від персональної поведінки його членів, чи існують явні факти, що ставлять під сумнів неупередженість органу в цілому. Так само й у вирішенні питання щодо існування легітимних причин сумнівів у неупередженості конкретного судді (пункти 45-50 рішення ЄСПЛ у справі «Морель проти Франції»; пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Пескадор Валеро проти Іспанії») або органу, що засідає у вигляді суду присяжних (пункт 40 рішення ЄСПЛ у справі «Лука проти Румунії»), позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є наявність обґрунтованого сумніву в неупередженості суду (пункт 44 рішення ЄСПЛ у справі «Ветштайн проти Швейцарії»; пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі «Пабла Кю проти Фінляндії»; пункт 96 рішення ЄСПЛ у справі «Мікаллеф проти Мальти»).

У рішенні ЄСПЛ від 09 листопада 2009 року у справі «Білуха проти України» зазначено, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду». Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими».

Проте з доводів та меж перегляду в цій справі не простежується жодної залежності чи взаємозв`язку, що прямо чи опосередковано вказували б на упередженість чи необ`єктивність судді Великої Палати Верховного Суду Желєзного І. В.

Обставин, які б свідчили про упередженість судді Великої Палати Верховного Суду Желєзного І. В. стосовно позивача, його зацікавленість у певному рішенні в цій справі чи про необ`єктивне ставлення до сторін у справі, ОСОБА_1 не навів, а суд не встановив.

Доводи ОСОБА_1 на обґрунтування заяви про відвід судді Великої Палати Верховного Суду зводяться до незгоди з ухвалою у цій справі про залишення його апеляційної скарги без руху.

За правилами частини четвертої статті 36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді не може бути підставою для відводу.

Слід зазначити, що в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 14 лютого 2024 року про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без руху не встановлено усунення таких недоліків його апеляційної скарги, як необхідність зазначення номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Відповідно до частини третьої статті 39 КАС України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим.

Проаналізувавши наведені в поданій заяві про відвід судді доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зазначена заява не містить посилань на обставини, які унеможливлюють участь судді Желєзного І. В. у розгляді цієї справи відповідно до статей 36, 37 КАС України.

Оскільки причин для висновку про наявність визначених статтями 36, 37 КАС України та інших підстав для відводу судді Великої Палати Верховного Суду Желєзного І. В. немає, відповідна заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 36, 37, 40, 241, 248 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Великої Палати Верховного Суду Желєзного Ігоря Вікторовича від участі в розгляді справи № 990/15/24 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України про захист конституційних прав і свобод, захист прав людини, відшкодування шкоди здоров`ю та відновлення конституційного ладу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Желєзний
Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда
О. Л. Булейко М. В. Мазур
Ю. Л. Власов К. М. Пільков
І. А. Воробйова С. О. Погрібний
М. І. Гриців І. В. Ткач
Ж. М. Єленіна О. С. Ткачук
Л. Ю. Кишакевич В. Ю. Уркевич
В. В. Король Н. В. Шевцова
С. І. Кравченко