Справа № 160/23317/23
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

26 лютого 2024 року

м. Київ

справа №160/23317/23

адміністративне провадження № К/990/4770/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Коваленко Н.В.,

суддів: Бучик А.Ю., Рибачука А.І.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10.01.2024 у справі за позовом Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій,

У С Т А Н О В И В:

Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві звернулось з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій згідно з рішеннями № 111/4833, № 112/4833 від 19.04.2023 у розмірі 3400 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.09.2023 позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків шляхом надання до суду оригіналу квитанції про сплату судового збору.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у задоволенні заяви Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві про продовження процесуального строку відмовлено, позовну заяву Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій повернуто позивачеві.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.01.2024 апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві залишено без задоволення, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 про повернення позовної заяви у справі № 160/23317/23 залишено без змін.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття касаційного провадження, колегія суддів виходить із такого.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, скаржник вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що полягає у наступному.

Скаржник зазначає, що Головне управління скористалося своїми правами, наданими Кодексом адміністративного судочинства України, та виконало обов`язки в рамках адміністративного провадження шляхом подання в строки визначені судом першої інстанції заяви про продовження процесуального строку для оплати судового збору або відстрочення судового збору, у зв`язку з відсутністю коштів та на виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2023. До заяви було надано наявні докази про неможливість сплати судового збору, які судом першої інстанції взагалі не було взято до уваги. А тому твердження суду апеляційної інстанції, що відповідачем не наведено обґрунтування, яким чином додатковий час сприятиме виконанню ухвали суду щодо сплати судового збору є необґрунтованим.

На думку скаржника, у постанові від 10.01.2024 Третій апеляційний адміністративний суд, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги та залишивши ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 без змін, не застосував практику Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 160/5019/19, у якому суд за заявою скаржника продовжив строк на усунення недоліків касаційної скарги на 10 днів.

Надаючи оцінку вищевказаним доводам скаржника, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви встановлені статтями 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами, визначеними частиною першою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частинами першою - третьою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Частиною п`ятою статті 169 КАС України встановлено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Таким чином, ненадання скаржником документа про сплату судового збору є підставою для залишення позовної заяви без руху, а у разі неусунення такого недоліку, така заява повертається особі, яка її подала.

Повертаючи апеляційну скаргу, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки недоліки позовної заяви позивачем не усунуто, суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви, оскільки позивач не обґрунтував, яким чином додатковий час сприятиме виконанню ухвали суду щодо сплати судового збору, а також жодним чином не підтвердив виникнення у нього можливості сплатити судовий збір в майбутньому (протягом певного терміну). Крім того, суд зазначив, що обставини, пов`язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у неї коштів, призначених для сплати судового збору, не звільняють орган державної влади від обов`язку своєчасної його сплати.

У контексті зазначеного Верховний Суд зазначає про таке.

Частиною другою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Зі змісту оскаржених судових рішень та касаційної скарги вбачається, що в обґрунтування наявності підстав для продовження процесуального строку на усунення недоліків позовної заяви, скаржник посилався на відсутність бюджетних коштів по КЕКВ 2800.

Суд касаційної інстанції зауважує, що метою продовження процесуального строку, встановленого судом, є сприяння особі у реалізації процесуального права та/або виконанні процесуального обов`язку. Доцільність продовження процесуального строку обумовлюється рівнем ймовірності, наскільки таке продовження буде ефективним у контексті не тільки реалізації особою процесуального права та/або виконанні процесуального обов`язку, а й правової визначеності учасників матеріально-правових відносин, спір між якими вирішується із застосуванням процесуальних засобів.

Проте як встановлено судами попередніх інстанцій, скаржник не надав достатніх доказів того, що після такого продовження строку відпадуть обставини, які перешкоджають виконанню ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, а матеріали справи не містять доказів про час і обсяг надходжень на рахунок позивача для сплати судового збору.

Покликання скаржника на ухвали Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 160/5019/19 та від 02.04.2021 у справі № 520/11205/2020, у яких суд за заявою скаржника продовжив строк на усунення недоліків касаційної скарги, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на те, що норми частини другої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України є диспозитивними і встановлюють не обов`язок, а повноваження суду на власний розсуд продовжувати процесуальний строк.

Отже, Верховний Суд констатує, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, вірно застосував положення частини п`ятої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, правильне її застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначеної норми процесуального права.

Враховуючи, що зміст ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 10.01.2024 свідчить про правильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права та не викликає сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом частини другої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 298 та частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення апеляційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10.01.2024 у справі за позовом Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій.

2. Надіслати Головному управлінню Держпродспоживслужби в м. Києві копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Суддя А.Ю. Бучик

Суддя А.І. Рибачук