Справа № 460/21133/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 460/21133/23 пров. № А/857/22090/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Греська О.М.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в м.Рівне 11 жовтня 2023 року у справі № 460/21133/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

07.09.2023 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві від 04.08.2023 №34 про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити й виплачувати з 28.07.2023 пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що право на пільгове зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від аварії на Чорнобильській АЕС та проживали або відпрацювали на території зони посиленого радіоекологічного контролю з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 4 років. Суд першої інстанції вказав, що проживання позивача у вищевказані періоди у населеному пункті, який до 2015 року відносився до 4 зони посиленого радіоекологічного контролю, надає такій особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 2 роки (початкова величина) та додатково на 1 рік за 3 повні роки проживання в такій зоні. Суд першої інстанції зазначив, що статтею 55 Закону №796-XII чітко встановлено, що для реалізації права особи на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку врахуванню підлягають періоди її проживання (працевлаштування, навчання) на території радіоактивного забруднення (у даному випадку в зоні посиленого радіоекологічного контролю) з моменту аварії на Чорнобильській АЕС (26.04.1986) по 01.01.1993. При цьому, в зоні посиленого радіоекологічного контролю такий період станом на 01.01.1993 має становити в сукупності не менше 4 років. Суд першої інстанції вказав також, що враховуючи вимоги статті 55 Закону №796-XII позивачу пенсія може бути призначена із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (60 років), за наявності відповідного страхового стажу (30 років), зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку. Суд першої інстанції зауважив, що Законом №796-ХІІ та Порядком №51 чітко визначено, що саме посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не підтвердила належними, допустимими та достовірними доказами наявність у неї статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Суд дійшов висновку, що норми Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не поширюються на позивача, а тому відповідно до положень цього Закону вона не набула права на призначення пенсії із застосуванням норм ст.55 цього Закону.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що, починаючи з 03.03.1989 позивач зареєструвала своє місце постійного проживання в м. Кузнецовську Рівненської області, де проживала та була зареєстрована до 20.03.2023 й на даний час проживає та зареєстрована. Скаржник вказує, що обставини фактичного проживання без реєстрації в місті Кузнецовську Рівненської області в період з 01.09.1988 по 02.03.1989 підтверджено рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20.06.2023 в справі №556/1011/23, яким вони встановлені. Скаржник зазначає, що з урахуванням періоду фактичного проживання без реєстрації в місті Кузнецовськ Рівненської області (що підтверджено рішенням суду - з 01.09.1988 по 02.03.1989 - 6 місяців 2 дні) та, в тому числі, зареєстрованого тут місця проживання (з 03.03.1989 по 20.03.2023 - 34 роки, в тому числі станом на 01.01.1993 - 3 роки 9 місяців 28 днів), - в загальному станом на 01 січня 1993 року позивач понад чотири роки (4 роки 3 місяці 30 днів) прожила на території радіоактивного забруднення, а саме в зоні посиленого радіологічного контролю, та продовжувала проживати і надалі. Скаржник вважає, що набула право на призначення пенсії по віку зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону.

Головне управління Пенсійного фонду України у м.Києві подало відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки не виконано умов статті 55 цього Закону станом на 01.01.1993 не підтверджено проживання (робота) в зоні посиленого радіологічного контролю 4 роки).

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Нова Басань Бобровицького району Чернігівської області. Зареєстроване місце проживання з 03.03.1989 м.Кузнєцовськ Рівненської області, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Кузнецовським МВ УМВС України в Рівненській області 08.12.1995.

Відповідно до довідки Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради від 24.07.2023 №101 ОСОБА_1 дійсно була зареєстрована в м.Вараш (Кузнєцовськ) Рівненської області з 03.03.1989 по 20.03.2023, з 12.07.2023 по теперішній час.

Згідно довідки №2495 від 04.09.2023 про реєстрацію місця проживання особи, у період з 14.02.1985 по 22.02.1989 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , а з 03.03.1989 - за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20.06.2023 у справі №556/1011/23, яке набрало законної сили 21.07.2023, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 в м.Вараш (Кузнєцовськ) Рівненської області в період з 01 вересня 1988 року по 02 березня 1989 року.

Після досягнення 57 років ОСОБА_1 звернулась у Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою 28.07.2023 щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві від 04.08.2023 № 34 відмовлено у призначені пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки ОСОБА_1 не має права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону, оскільки згідно з записами трудової книжки з 07.01.1988 по 04.12.1995 працювала у с. Нова Басань Чернігівської області, яке знаходиться на незабрудненій території.

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №796-XII).

Відповідно до статті 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно з положеннями статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Позивач вважає, що має право виходу на пенсію зі зниженням пенсійного віку, так як прожила в відповідній зоні 4 роки станом на 01.01.1993, а також, що до позивача не застосовується початкова величина, а лише додаткова 1 рік за 3 роки проживання в зоні, як до 01.01.1993 так і після цієї дати.

Матеріалами справи (довідкою від 24.07.2023 №101, довідкою від 04.09.2023 №2495, рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20.06.2023 у справі №556/1011/23) стверджено, що у періоди з 01.09.1988 по 02.03.1989, з 14.02.1985 по 22.02.1989, з 03.03.1989 по 20.03.2023, з 12.07.2023 по теперішній час ОСОБА_1 постійно проживала в м.Кузнецовськ (Вараш) Рівненської області, яке до 2015 року відносилося до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Статтею 55 Закону №796-XII чітко встановлено, що для реалізації права особи на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку врахуванню підлягають періоди її проживання (працевлаштування, навчання) на території радіоактивного забруднення (у даному випадку в зоні посиленого радіоекологічного контролю) з моменту аварії на Чорнобильській АЕС (26.04.1986) по 01.01.1993. При цьому, в зоні посиленого радіоекологічного контролю такий період станом на 01.01.1993 має становити в сукупності не менше 4 років.

Визначення осіб, які належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи закріплено, закріплено у статті 11 Закону № 796-XII, а саме до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: 1) евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення; 2) особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій; 3) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років; 4) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років; 5) особи, які працювали з моменту аварії до 1 липня 1986 року не менше 14 календарних днів або не менше трьох місяців протягом 1986-1987 років за межами зони відчуження на роботах з особливо шкідливими умовами праці (за радіаційним фактором), пов`язаними з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що виконувалися за урядовими завданнями. Перелік видів робіт і місць, де виконувалися зазначені роботи, встановлюється Кабінетом Міністрів України; 6) особи, які досягли повноліття, з числа зазначених у статті 27 цього Закону, та яким у дитячому віці встановлено причинний зв`язок інвалідності з наслідками Чорнобильської катастрофи, за умови проходження переогляду у спеціалізованій медико-соціальній експертній комісії відповідно до частини п`ятої статті 17 цього Закону.

Статтею 14 Закону №796-ХІІ визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.

Зокрема пунктом 4 зазначеної статті Закону №796-ХІІ визначено, що особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях (частина 3 статті 15 Закону №796-ХІІ).

Статтею 65 Закону №796-ХІІ визначено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551 (далі - Порядок № 551), посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадян, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих, дружин (чоловіків) померлих громадян з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (потерпілих), смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою або з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, а також опікунам дітей (на час опікунства) померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, і надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Закон), іншими актами законодавства.

Згідно з пунктом 6 Порядку № 551 потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 р. прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (категорія 3) серії Б зеленого кольору.

Водночас, згідно з пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (чинний до набрання чинності Порядком № 551) (далі - Порядок № 51) передбачено, що особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 51 посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

Таким чином, Законом № 796-ХІІ та вказаними Порядками передбачено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Відповідно до абзацу 9 підпункту 5 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

На підставі аналізу неведених вище норм Верховний Суд у постановах від 02 листопада 2018 року у справі №398/3389/16-а(2-а/398/186/16), від 11 грудня 2018 року у справі №750/4895/17, від 18 березня 2020 року у справі № 381/5143/16-а, від 23 березня 2020 року у справі № 287/79/17-а, від 30 вересня 2020 року у справі № 572/1921/17, від 15 січня 2021 року у справі № 520/7846/17, від 22 червня 2022 року у справі № 362/1209/17, зробив висновок, що єдиним документом, що підтверджує статус особи, потерпілої внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Отже, наявність у позивача посвідчення особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи, відповідної категорії має визначальне значення, оскільки визначає право на користування пільгами та компенсаціями, визначеними Законом № 796-ХІІ.

Проте посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи відповідної категорії позивач не надала. Більше того, у позовній заяві та апеляційній скарзі позивач не вказувала про наявність у неї такого статусу.

До того ж, відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 позивач у період з 07.01.1988 по 04.12.1995 працювала у столовій №22 Новобасанського сільського споживчого товариства (а.с.19).

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції, що, враховуючи відсутність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідок органу місцевого самоврядування, що підтверджують факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 4 років, у позивача відсутнє право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено мотиви відсутність підстав для задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року у справі №460/21133/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко