Справа № 120/13199/23
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2024-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 лютого 2024 р. Справа № 120/13199/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернулася ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що є громадянкою, яка постійно проживає на території радіоактивного забруднення (4-а категорія) та має відповідне посвідчення.

В липні 2023 року позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою, у якій просила з 17 липня 2018 року здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення в розмірі, визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що дорівнює одній мінімальній заробітній платі.

Проте листом відповідача ОСОБА_1 відмовлено у здійсненні відповідного нарахування.

З огляду на викладене позивачка вважає, що такі дії відповідача порушують її конституційне право на соціальний захист та належне пенсійне забезпечення, у зв`язку із чим звернулася до суду з цією позовною заявою.

29 серпня 2023 року позивачка подала до суду клопотання про об`єднання в одне провадження позовну заяву, що подана нею, та позов, що поданий ОСОБА_2 .

Ухвалою від 04 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачці усунути недоліки, що містить позов, шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску в частині позовних вимог за період, що передує шестимісячному строку звернення до суду з цим позовом, а саме з 17 липня 2018 року по 28 лютого 2023 року.

На виконання вимог ухвали від 04 вересня 2023 року позивачкою 02 жовтня 2023 року подано до суду заяву, у якій зазначено, що в статті 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" йдеться про те, що суми пенсій, неотримані своєчасно з вини органу, що призначає і виплачує пенсії, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Ухвалою від 09 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо здійснення перерахунку пенсії за період з 17 липня 2018 року по 28 лютого 2023 року повернуто особі, що її подала.

Іншою ухвалою від 09 жовтня 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Цією ж ухвалою встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Згідно з частиною 1 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система.

Відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Так, копію ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі від 09 жовтня 2023 року надіслано відповідачу на офіційну електронну адресу 10 жовтня 2023 року о 18 год 24 хв, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, яка міститься в матеріалах справи.

Проте у встановлений судом строк відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

А тому на підставі частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку справу вирішувати за наявними матеріалами.

10 жовтня та 15 грудня 2023 року позивачкою подано додаткові докази.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду у Вінницькій області та отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Посвідченням серії НОМЕР_1 від 19 грудня 1992 року підтверджується те, що позивачка є громадянкою, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4).

В липні 2023 року позивачка звернулася до відповідача із заявою, у якій просила нарахувати та виплатити доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення.

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області листом відмовив у здійсненні такої виплати з огляду на те, що з 01 січня 2015 року підвищення непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" припинено у зв`язку з виконанням пункту 7 Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", відповідно до якого, виплата встановленої до січня 2015 року доплати непрацюючим пенсіонерам, які проживають в зоні посиленого радіоекологічного контролю, не нараховується.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд враховує наступне.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-XII від 28 лютого 1991 року (далі - Закон №796-XII).

Стаття 39 Закону №796-XII (у редакції, чинній до 01 січня 2015 року) передбачала, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Громадянам, які працюють в зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

28 грудня 2014 року прийнято Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76-VIII від 28 грудня 2014 року (далі - Закон № 76-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону № 796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.

04 лютого 2016 року прийнято Закон України "Про внесення зміни до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 987-VIII), який згідно з розділом ІІ набрав чинності з 01 січня 2016 року і яким включено до Закону № 796-ХІІ статтю 39 такого змісту: "Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України".

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Отже, вказаним рішенням Конституційного Суду України відновлено дію статті 39 Закону № 796-XII у редакції, яка була чинною до 01 січня 2015 року.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року за результатами розгляду зразкової справи № 240/4937/18.

Поряд з цим суд звертає увагу на те, що Закон № 796-XII не регулює питання поділу території на відповідні зони, режим їх використання та охорони, умови проживання та роботи населення, господарську, науково-дослідну та іншу діяльність у цих зонах тощо.

Зазначені правовідносини зокрема питання поділу території на відповідні зони врегульовано Законом України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" №791а-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Закон № 791а-ХІІ).

Визначення категорій зон радіоактивного забруднення передбачено статтею 2 Закону № 791а-ХІІ.

Частина 1 цієї статті, у редакції чинній до 01 січня 2015 року, визначала чотири зони радіоактивного забруднення, а саме:

зона відчуження;

зона безумовного (обов`язкового) відселення;

зона гарантованого (добровільного) відселення;

зона посиленого радіоекологічного контролю.

Відповідно до частин 2 - 3 статті 2 Закону № 791а-ХІІ повноваження щодо установлення меж цих зон, визначення переліку населених пунктів, які відносяться до конкретної зони радіоактивного забруднення делеговані Кабінету Міністрів України.

Так, позивачка проживає у селі Тартак Гайсинського (раніше - Чечельницького) району Вінницької області.

Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106.

Згідно із додатком 1 цього Переліку село Тартак Чечельницького району Вінницької області, де проживає позивачка, віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Пунктом 2 розділу І Закону № 76-VIII у статтю 2 Закону №791а-ХІІ внесено зміни, якими абзац 5 частини 2 статті 2 цього Закону виключено. Зазначені зміни набрали чинності з 01 січня 2015 року.

Отже, з 01 січня 2015 року стаття 2 Закону № 791а-ХІІ визначає такі категорії зон радіоактивного забруднення територій:

1) зона відчуження;

2) зона безумовного (обов`язкового) відселення;

3) зона гарантованого добровільного відселення.

Поряд з цим зона посиленого радіоекологічного контролю з 01 січня 2015 року виключена з переліку зон радіоактивного забруднення територій, визначених Законом № 791а-ХІІ.

Законом № 76-VIII виключено також і статтю 23 Закону № 796-XII, яка встановлювала компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17 липня 2018 року, яке стало однією з підстав звернення до суду з даним позовом, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII від 28 грудня 2014 року.

Водночас зміни, внесені Законом № 76-VIII до Закону № 791а-ХІІ, неконституційними не визнавались.

Отже, чинна станом на 17 липня 2018 року, а також на час звернення позивачки до пенсійного органу редакція статті 2 Закону № 791а-ХІІ не змінювалася та не визнавалася неконституційною.

Відтак, незважаючи на відсутність змін щодо виключення зони посиленого радіоекологічного контролю, внесених до Переліку, застосуванню підлягає саме Закон № 791а-ХІІ в редакції зі змінами, внесеними Законом № 76-VIII як такий, що має вищу юридичну силу порівняно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у зразковій справі № 580/2371/20 від 23 вересня 2020 року, яка залишена без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 березня 2021 року.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивачка, хоча й має статус особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, однак не проживає в населеному пункті, який належить до території обов`язкового або гарантованого добровільного відселення, а тому не має права на нарахування та виплату їй підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, передбаченої статтею 39 Закону № 796-XII.

Отже, наявність у позивачки статусу постраждалої від Чорнобильської катастрофи особи не є безумовною підставою для нарахування та виплати їй підвищення до пенсії, оскільки, як свідчить зміст статі 39 Закону №796-XII, зазначене підвищення виплачується лише громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення 1-3 зон.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, та докази, надані позивачкою, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог відсутні й підстави для відшкодування позивачці витрат, пов`язаних із сплатою ним судового збору.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (місцезнаходження: 21005, м. Вінниця, вул. Зодчих, буд. 22; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 13322403)

Рішення суду в повному обсязі складено 29.02.2024

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович