Справа № 420/25844/23
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді - Бойко О.Я.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за правилами загального позовного провадження за адміністративним позовом Товариства з додатковою відповідальністю Зонт до Ренійської міської ради Одеської області вирішив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, Товариства з додатковою відповідальністю Зонт, до відповідача, Ренійської міської ради Одеської області, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та нечинним рішення Ренійської міської ради від 14.07.2022 №578-VII Про встановлення розмірів орендної плати за землю з 01.01.2023 на території Ренійської міської ради, в частині визначення розміру орендної плати за землю у розмірі 8%, встановленому пунктом 11.02 для земель промисловості для розміщення і експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, в додатку 1 Розмір орендної плати за землю, розміри орендної плати встановлюються з 2023 року, затвердженому Рішенням Ренійської міської ради від 14.07.2022 року №578-VII.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

Позивач вважає, що відповідач спірним рішенням безпідставно змінив розмір орендної плати за користування землею, до категорії якої відноситься земельна ділянка, якою він користувався та на якій знаходиться виробниче приміщення, що перебуває у власності позивача. Орендна ставка у розмірі 8% застосована до позивача дискримінаційно у порівнянні з іншими землекорситувачами, які здійснюють аналогічні види діяльності (використовують земельні ділянки за однаковим видом цільового призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості відноситься до категорії земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення).

На думку позивача, відповідач всупереч Закону України Про місцеве самоврядування в односторонньому порядку підвищив орендну плату за землю.

(б) Позиція відповідача

Відповідач надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечував проти позовних вимог, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування своїх заперечень зазначав, що національним законодавством йому надані повноваження приймати рішення про встановлення місцевих податків. При прийнятті спірного рішення відповідач дотримався встановленої чинним законодавством процедури прийняття рішень, а тому воно є законним.

Крім того, на думку відповідача, спірне рішення жодним чином не впливає на права і обов`язки та охоронювані законом інтереси позивача, оскільки на дату його прийняття між позивачем та відповідачем відсутні чинні договірні відносини щодо оренди земельної ділянки. 08.02.2017 десятирічний строк дії договору оренди землі, укладеного 30.01.2006 між сторонами, сплинув. Стосовно позивача відповідач не приймав рішення, які б встановлювали особисто для нього ставку орендної плати.

Відповідач стверджував, що після дати прийняття спірного рішення, укладаючи договори оренди з іншими орендарями, він застосував нову підвищену ставку плати за землю у розмірі 8%. Враховуючи даний факт, а також саму відсутність на дату прийняття рішення договірних відносин із позивачем, аргументи позивача про дискримінаційні дії з боку відповідача є безпідставними.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

02.10.2023 суд ухвалив відкрити провадження у справі.

31.10.2023 суд ухвалив зупинити провадження у справі.

23.11.2023 суд ухвалив поновити провадження у справі, закрити підготовче засідання та признавич розгляд справи по суті.

09.01.2024 на судове засідання сторони не з`явилися. Суд з урахуванням ч.9 ст. 205 КАС України ухвалив продовжити розгляд справи в письмовому провадженні.

IV. Обставини, встановлені судом

Позивач є власником виробничого приміщення промислового цеху за адресою: Одеська обл., м.Рені, вул. Леніна, 98; загальною площею 2138,70 кв.м., яке придбане позивачем 10.04.2002 за договором купівлі-продажу та зареєстроване в бюро технічної інвентаризації м.Рені за №34-131.

Приміщення позивача розташоване на земельній ділянці площею 6347 кв.м. з кадастровим номером :02:007:0010, яка належить на праві власності Ренійській міській раді та має цільове призначення: 11.02. для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості відноситься до категорії земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельна ділянка була передана позивачу в рамках дії договору оренди від 30.010.2006, зареєстрованому у Ренійській районній філії ДЗК, про що вчинений запис у Державному реєстрі земель від 07.02.2007. Позивач з моменту укладення договору оренди здійснював оплату орендної плати у розмірі 3%.

07.02.2007 ВАТ Зонт в результаті реорганізації припинило існування та перетворилося на ТДВ Зонт.

У передбачений Законом України Про оренду землі строк, позивач не скористався переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк. З огляду на цей факт договір оренди припинив свою дію 08.02.2017 через закінчення десятирічного строку.

На сьогодні дія договору припинена.

Обставина припинення договору оренди землі 08.02.2017 встановлена рішенням Господарського суду Одеської області від 30.11.2021 у справі №916/1528/20.

Протягом 2018-2022 відповідач своїми рішеннями неодноразово змінював орендну плату за землю в залежності від зміни нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Неодноразово на підставі рішень про зміну розміру ставки орендної плати за землю у відсотках від нормативної грошової оцінки розмірів орендної плати, відповідач звертався до господарського суду з позовом про стягнення з позивача коштів за користування земельною ділянкою без належних правових підстав.

Так, 30.11.2021 рішенням (яке набрало законної сили) Господарський суд Одеської області у справі №916/1528/20 задовольнив позовні вимоги Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та стягнув з ТДВ Зонт кошти за користування земельною ділянкою без достатньої правової підстави у період з 01.01.2019 по 31.12.2019.

11.10.2022 у справі №916/1205/22 Господарський суд Одеської області ухвалив аналогічне рішення (яке набрало законної сили), тільки вже за інший період користування позивачем земельною ділянкою з 01.01.202 по 31.05.2022.

14.07.2022 відповідач прийняв спірне рішення №578-VII Про встановлення розмірів орендної плати за землю з 01.01.2023 на території Ренійської міської ради , яким відповідно до додатку 1 затверджений розмір орендної плати за землю у відсотках від нормативно грошової оцінки залежно від категорії земель та цільового призначення земельної ділянки та визначено, що за землі промисловості за кодом 11.02. для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд і підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості відповідач встановив орендну плату у розмірі 8% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

В червні 2023 відповідач звернувся до Господарського суду Одеської області з вимогою стягнення з позивача доходів отриманих від безпідставно набутого майна, оскільки Рішенням Ренійської міської ради від 14.07.2022 №578-VII Про встановлення розмірів орендної плати за землю з 01.01.2023 на території Ренійської міської ради, затверджений розмір орендної плати за землю у відсотках від нормативно грошової оцінки залежно від категорії земель та цільового призначення земельної ділянки та визначено, що за землі промисловості за кодом 11.02. для розміщення та експлуатації основних , підсобних і допоміжних будівель та споруд і підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості відповідач встановив орендну плату у розмірі 8% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Зміст спірних правовідносин становить вирішення таких питань:

по-перше, чи впливає спірне рішення на права, свободи та законні інтереси позивача;

по - друге, чи є уповноважений відповідач одноособово встановлювати розмір орендної плати за землю на території Ренійської міської територіальної громади;

по-третє, чи є спірне рішення дискримінаційним по відношенню до позивача.

Щодо впливу рішення на права, свободи та законні інтереси позивача.

Відповідно до ч.2 ст.246 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до ст.11 Земельного кодексу України: Якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності .

Також згідно з ст.33 Закону України Про оренду землі від 06.10.1998 №161-VI після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Таким чином, сам по собі факт знаходження власного нерухомого майна на земельній ділянці впливає на обов`язок його власника укласти договір оренди на земельну ділянку, а у разі укладення та закінчення у нього існує переважне право перед іншими особами.

Звертаючись до фактів цієї справи, позивач є власником виробничого приміщення, яке знаходиться на земельній ділянці комунальної власності. Факт користування земельною ділянкою на даний час не заперечує і сам позивач.

Крім того, рішеннями від 30.11.2021, 11.10.2022 року, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду, Господарський суд Одеської області неодноразово стягував кошти з позивача за фактичне використання земельної ділянки з урахуванням розміру орендної плати за землю, встановленим рішеннями органу місцевого самоврядування. Відповідно до змісту судових рішень між позивачем та відповідачем існує спір в частині розміру орендної плати, що є причиною неукладення договорів оренди (користування позивачем земельною ділянкою без правових підстав). Так, господарський суд неодноразово встановлював, що позивач користувався земельною ділянкою та сплачував за користування до міського бюджету кошти, однак не в повному обсязі. Господарський суд встановив, що між позивачем і відповідачем існують кондикційні відносини, що надає змогу відповідачу, в комунальній власності якого знаходиться земельна ділянка, вимагати стягнення коштів за користування земельною ділянкою, що звичайно впливає на виникнення обов`язку у позивача здійснювати оплату.

З огляду на ці обставини справи, суд вважає, що спірне рішення, яке встановлює розміри орендної плати за землю на території Ренійської міської ради, однією з яких фактично користується позивач, безумовно впливає на його обов`язок здійснювати оплату за користування у встановленому розмірі та на його інтереси щодо розміру оплати.

Аргументи відповідача щодо відсутності впливу спірного рішення на права, свободи та законні інтереси позивача, на думку суду, є непослідовними. Адже, стверджуючи про відсутність впливу спірного рішення, відповідач одночасно звертається на його підставі до господарського суду з позовом про стягнення з позивача недоотриманих коштів за фактичне користування земельною ділянкою.

Разом з тим посилання позивача на те, що відповідач протиправно в одноособовому порядку встановив розмір орендної плати за землю на території Ренійської міської територіальної громади суд вважає безпідставними.

Стаття 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 №280/97 - ВР встановлює виключну компетенцію міських рад. Зокрема відповідно до п.24, п.35 ч.1 ст.26 цього Закону: Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: [...] встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України; [...] затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно з п.п.12.4.1. п.12.4. ст.12 ПК України: До повноважень сільських, селищних, міських рад, військових адміністрацій та військово-цивільних адміністрацій щодо податків та зборів належать:

12.4.1. встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пп.10.1.1 п.10.1 ст.10 Податкового кодексу України: До місцевих податків належать: [...]10.1.1. податок на майно.

Згідно з п.п.14.1.147. п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України: Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Стаття 265 Податкового кодексу України визначає склад податку на майно:

265.1. Податок на майно складається з:

265.1.1. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

265.1.2. транспортного податку;

265.1.3. плати за землю.

Із цього суд робить висновок, що наразі земельний податок є місцевим податком.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 ст. 288 Податкового кодексу України.

Згідно з п.288.4, пп.288.5.1, 288.5.2 п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3% нормативної грошової оцінки і не може перевищувати 12% нормативної грошової оцінки.

Таким чином, у відповідності до ст. 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою від розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території, та не може перевищувати 12% нормативної грошової оцінки.

На підставі аналізу вказаних правових норм, суд робить висновок про те, що встановлення платежу орендної плати у відсотковому розмірі від нормативу грошової оцінки в межах розміру земельного податку на території відповідної громади відноситься до питань встановлення місцевих податків. Оскільки чинне законодавство не встановлює обов`язок для органу місцевого самоврядування погоджувати вказане питання із суб`єктами господарювання, суд відхиляє аргумент позивача про відсутність повноважень у відповідача приймати спірне рішення в одноособовому порядку.

Щодо аргументів позивача про дискримінаційний характер рішення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року №5207-VI, дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: 1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; 2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; 3) повагу до гідності кожної людини; 4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Згідно з ст. 6 Закону №5207, відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Звертаючись до підстав позову, позивач зазначає, що у відповіді на його запит на отримання публічної інформації йому стало відомо, що для деяких підприємств, які користуються земельною ділянкою за аналогічним цільовим призначенням та категорією, відповідно до укладених з ними договорами оренди встановлені різні ставки орендної плати, що ставить позивача у дискримінаційне положення.

Суд відхиляє аргументи щодо дискримінації позивача та вважає порівняння ставок орендної плати, зазначених в договорі оренди, із ставкою, яка визначена в рішенні органу місцевого самоврядування, що є нормативно-правовим актом, дія якого поширюється на всю територіальну громаду, некоректним.

На підставі викладеного, суд робить висновок про необгрунтованість позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Оксана БОЙКО

.