Справа № 380/11180/23
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2024-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 380/11180/23 пров. № А/857/25156/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Глушка І.В., Матковської З.М.,

за участю секретаря Зінчук Ю.Р.,

представника відповідача Страхоцька О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року (ухвалене головуючим суддею Потабенко В.А. о 10 год. 31 хв., у м. Львові, повне судове рішення складено 20 листопада 2023 року) у справі № 380/11180/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Фонду соціального страхування України від 11.04.2023 №280-к «Про звільнення у зв`язку з реорганізацією даного фонду та приєднанням до Пенсійного фонду України про звільнення ОСОБА_1 » з посади головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка- Бузького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області;

поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (чи будь-якого іншого відділення даного управління) або на рівнозначній посаді в Пенсійному фонді України;

стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення з посади по день поновлення на посаду або по день ухвалення судового рішення без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що звільнення працівників у зв`язку із скороченням усієї чисельності та усього штату грубо порушує трудові права працівників, передбачені ст. 42 Кодексу законів про працю України, щодо надання переважного права на залишення на роботі працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, наявність інвалідності. Наразі, ані Пенсійним фондом України, ані будь-яким його територіальним органом Пенсійного фонду України, як правонаступниками, визначеними Законом, не вчинено жодних заходів (дій) по продовженню дії трудових договорів з працівниками припиненого Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, як того передбачає законодавство. Так само, ніяких дій по дотриманню трудових прав головою комісій з реорганізації Фонду та головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області не вчинялося. Посилання голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на лист Міністерства економіки України від 13.01.2023 № 4706-05/1622-03, як на підставу скорочення чисельності штату працівників та обґрунтування неможливості звільнення працівників Управління шляхом переведення до штату правонаступника, не витримує жодної критики, оскільки норми Кодексу законів про працю України мають вищу юридичну силу, а листи міністерств не є нормативно-правовими актами, та мають лише інформаційний та рекомендаційний характер, про що зазначено в цьому ж листі.

Також вважає, що під час її звільненні з посади головного спеціаліста на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, відповідачем не дотримано вимог ст. 49 - 2 вказаного Кодексу, зокрема, у межах строку попередження про наступне вивільнення (19.01.2023) не запропоновано позивачу усі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві правонаступнику. Крім того, згідно з ч. ч. 1, 3, 5 ст. 43 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Водночас, такої згоди отримано не було.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.11.2023 відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що наказ про звільненні позивача № 280-к від 11.04.2023 є таким, що відповідає положенням чинного законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що прийнявши рішення про припинення Фонду соціального страхування України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників Фонду соціального страхування Україна, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях.

За таких умов, переведення працівників Фонду соціального страхування України на посаді державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечитиме Закону України «Про державну службу».

Зважаючи на правомірність оскаржуваного наказу № 280-к від 11.04.2023 та висновків суду про відсутність підстав для вирішення питання про поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, як похідні, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та в прийняти нове, яким задовольнити позов.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що її звільнення відбулося незаконно, оскільки проведено з підстав не передбачених Законом та КЗпП України.

Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник відповідача, заперечила проти задоволення апеляційної скарги та надала пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянт, в судове засідання на виклик суду не з`явилася, явку уповноваженої особи не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена, що не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач наказом від 29.03.2019 № 69-ос з 01.04.2019 була прийнята (переведена) на посаду головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування.

Головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», п. 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

На виконання п. 2 Розділу VII Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», на підставі наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України № 9-ОД від 16.01.2023 «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», керуючись ч. 4 Цивільного кодексу України, ст. ст. 49 - 2, 49 - 4 КЗпП України, ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області видано наказ «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області» від 16.01.2023 за №15-ОД.

З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 17.01.2023 під підпис.

19.01.2023 позивач отримала попередження за підписом голови комісії з реорганізації М.Білецької про наступне звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 18.04.2023.

11.04.2023 управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області видано наказ № 280-к «Про звільнення ОСОБА_1 (Кам`янка-Бузьке відділення управління ВД ФСС України у Львівській області)», яким звільнено позивача з посади головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області) з 18.04.2023.

Позивач вважаючи оскаржуваний наказ протиправним, звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає (пункт 1 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на працю як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №2620), яким Закон України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105) викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 (в редакції Закону № 2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення Фонду соціального страхування України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації Фонду соціального страхування України.

Як згадувалось вище, головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», п. 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

На виконання п. 2 Розділу VII Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», на підставі наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України №9-ОД від 16.01.2023 «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», керуючись ч. 4 Цивільного кодексу України, ст. ст. 49-2, 49-4 КЗпП України, ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області видано наказ «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області» від 16.01.2023 за №15-ОД.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 19.01.2023 позивач отримала попередження за підписом голови комісії з реорганізації М.Білецької про наступне звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 18.04.2023. В попередженні зазначено, що оскільки скороченню підлягає весь штат та чисельність виконавчої дирекції, то інша робота не пропонується. (а.с. 12)

11.04.2023 управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області видано наказ № 280-к «Про звільнення ОСОБА_1 (Кам`янка-Бузьке відділення управління ВД ФСС України у Львівській області)», яким звільнено позивача з посади головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області) з 18.04.2023. (а.с. 10)

Відтак, управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області були виконані вимоги ст. 40, 49-2 КЗпП України.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

З доводами позивача про обов`язок правонаступника роботодавця запропонувати вакантні посади в Головному управлінні Пенсійного фонду України та вимоги позивачки на поновлення на іншій рівнозначній посаді в Пенсійному фонді України колегія суддів погодитись не може, оскільки вакантними є посади державної служби, тобто для їх зайняття кандидат повинен відповідати вимогам викладеним в Законі України «Про державну службу».

Крім цього, на державного службовця поширюються обмеження запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, суміщення державної служби з іншими видами діяльності.

Слід враховувати, що відповідно до ч. 2, 6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції від 02.04.2022, фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням. Фонд є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, символіку, яка затверджується його правлінням. Фонд набуває прав юридичної особи з дня державної реєстрації у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Відповідно до п. 14 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.

Таким чином відбулось приєднання фонду, що за своєю природою тяжіє до юридичної особи приватного права та юридичної особи публічного права.

Прийнявши рішення про припинення Фонду соціального страхування України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників Фонду соціального страхування України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях. В такому випадку при вирішенні даного трудового спору слід дотримуватись балансу загальних норм трудового права та спеціальних норм права регламентуючих порядок прийняття та проходження публічної служби.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України від 12.05.2015 № 389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість яких передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової карта встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких оси громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавстві встановленими щодо відповідних посад. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не подавала до ГУ ПФУ у Львівській області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади.

Більше того, з наявної в матеріалах справи копії протоколу №5 засідання комісії для проведення співбесіди та відбору кандидатів на зайняття вакантних посад державної служби на період дії воєнного стану в ГУ ПФУ у Львівській області від 12.01.2023, вбачається, що ОСОБА_1 була присутня на такому засіданні та їй було запропоновано вакантне робоче місце у м. Кам`янка-Бузька Львівської області, від якого позивач відмовилась та зазначила, що розглядає робоче місце лише у м. Радехів Львівської області.

Доказів протилежного позивач не надала.

Щодо доводів апелянта, що її звільнення відбулося незаконно, оскільки неотримано при її звільненні попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, суд першої інстанції вірно зазначив таке.

Згідно із п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП працю України доповнено п. 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на викладене вище, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Водночас, інші норми законодавств про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільненні працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

А тому, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для отримання попередньої згоди на звільнення позивачки у виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації в період воєнного стану.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини й усталену судову практику у даній галузі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд не вважає дії відповідача протиправними і такими, які вимагають судового захисту у обраний позивачкою спосіб. Досліджені докази, що надавались сторонами у призмі законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, на переконання суду, не свідчать про порушення прав позивачки при її звільненням, що в свою чергу свідчить про правомірність оскаржуваного наказу.

А тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за наслідком розгляду справи, зважаючи на правомірність оскаржуваного наказу № 280-к від 11.04.2023 та відсутності підстав для вирішення питання про поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, як похідні, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року у справі № 380/11180/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. В. Глушко
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 27 лютого 2024 року