Справа № 160/4963/24
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

27 лютого 2024 року Справа 160/4963/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши матеріали повної заяви ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, відповідача-2: Новокадацького відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

22.02.2024 року (направлено засобами поштового зв`язку 27.01.2024 року) до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, відповідача-2: Новокадацького відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та його територіальний підрозділ - Новокодацький відділ у м. Дніпрі прийняти у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) здачу виданого їй 21.02.2022 року тимчасового посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 одночасно з декларацією від 10.10.2023 року про відмову від іноземного громадянства Російської Федерації та видати ОСОБА_1 взамін довідку про реєстрацію громадянкою України для подальшого оформлення паспорта громадянина України;

- визнати бездіяльність Новокодацького відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з наданням ОСОБА_1 адміністративних послуг документування паспортом громадянина України протиправною.

В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. ОСОБА_1 перебуваючи на законних підставах в Україні з 2003 року з реєстрацією місця проживання постійно з 13.08.2013 року, за фактом свого народження 1971 року у місті Ігрень Дніпропетровської області Української PCP на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України № 2235-ІІІ від 18.01.2001 «Про громадянство України» згідно прийнятому органом міграційної служби рішенню № 1216-000020288 набула за територіальним походженням громадянство України з 27.01.2022 року, про що 07.02.2022 року видана довідка про реєстрацію № 1216-000006110. 10.10.2023 року позивач, ОСОБА_1 , за місцем свого проживання в Україні звернулася до співвідповідача, Новокодацького відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, за здачею свого тимчасового посвідчення громадянина України одночасно з декларацією про відмову від іноземного громадянства, поданою відповідно до ч. 5 ст. 8 вказаного Закону № 2235-ІІІ через неможливість отримати документ про припинення попереднього іноземного громадянства з незалежних від неї причин. Однак, у відповідь співвідповідач заяву-анкету із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру формувати не став, подані позивачем документи для реєстрації такої заяви не прийняв, не перевіряючи їх повноту, та всупереч ч. 10 ст. 28 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», тобто протиправно, ані довідки про реєстрацію ОСОБА_1 , громадянкою України для подальшого оформлення паспорта громадянина України, ані самого такого паспорта не видав по теперішній час поза розумним строком. У своєму листі від 12.12.2023 року за № 1216-1501/1216-23 співвідповідач визнав факт звернення позивача за оформленням паспорта громадянина України, але став виправдовувати свою бездіяльність у наданні адміністративних послуг мотивами неповноти, неясності та відсутності законодавства, яке б врегулювало б спірні відносини множинного громадянства в умовах воєнного стану, що на засадах верховенства права згідно ст. 6 КАС України підлягає розгляду та вирішенню по суду в адміністративній справі за цим позовом. Позивач вважає таке ухилення від своєчасного оформлення їй паспорта громадянина України внаслідок необґрунтованої відмови в умовах воєнного стану прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства держави-агресора протиправною бездіяльністю через дискримінацію за ознакою попереднього громадянства з упередженим порушенням необхідного балансу інтересів всупереч взятим Україною її міжнародно-правовим зобов`язанням, на підставі чого недобросовісне втручання у повагу до мого приватного життя підлягає оскарженню згідно ст. 5 КАС України. Так, будучи громадянкою Росії, на підставі наданого їй дозволу органу міграційної служби від 25.12.2012 року за № с.17 на імміграцію в Україну на постійне проживання ОСОБА_1 , відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» на правах особи, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, 25.07.2013 року отримала посвідку на постійне проживання в Україні, видану органом № 1201 у формі книжечки серії НОМЕР_3 , яку своєчасно обміняла 13.03.2020 року на посвідку у формі ID-картки № НОМЕР_4 строком дії до 13.03.2030 року. Після видачі позивачу 21.02.2022 року відповідачем, в якості органу № 1201, тимчасового посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 строком дії до 27.01.2024 року на час виконання зобов`язання припинити громадянство Російської Федерації внаслідок військової агресії останньої на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року з 05 години 30 хвилин того ж дня на всій території України введений воєнний стан, неодноразово продовжений, востаннє до 14.02.2024 року.

Загальновідомо про вручення Міністерству закордонних справ України 23.02.2022 року ноти російської сторони про евакуацію того ж дня персоналу посольства та консульських установ Російської Федерації на території України з розривом Україною наступного дня, 24 лютого, дипломатичних відносин воюючих держав без розриву консульських відносин відповідно до ст. 2 Віденської конвенції про консульські зносини 1963 року, у зв`язку з чим на виконання взятих на себе зобов`язань припинити іноземне громадянство держави-агресора до консульських установ останньої у Прибалтійських країнах позивач звернулася засобами електронної пошти, не маючи реальної можливості з метою особистої явки виїхати з України та повернутися за виданим тимчасовим посвідченням громадянина України, що підтвердив МЗС України в електронному листі від 01.08.2023 року за № 71/19-536-89943. Тож, 11.04.2023 року на своє звернення позивач отримала відповідь, серед іншого, консульського відділу Посольства Росії в Естонії про передбачену законодавством держави-агресора можливість виходу з її громадянства за умови особистої явки для подачі документів тільки за місцем постійного проживання заявника. Іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство, може засвідчити свою відмову від такого громадянства іншої держави за визначенням чинних абзаців 13, 16 статті 1 зазначеного Закону № 2235-ІІІ від 18.01.2001 у декларації про відмову від іноземного громадянства, якщо існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства, до яких віднесене не тільки недотримання строків його видачі за прийнятим від особи клопотанням про це, а, в тому числі, і нездійснення іноземною державою передбаченої у її законодавстві процедури припинення її громадянства за ініціативою особи, коли в останньої відсутня, зокрема, фактична можливість подати уповноваженим органам іноземної держави відповідне клопотання для виходу з її громадянства.

Тому, 10.10.2023 року ОСОБА_1 , підписала декларацію про відмову від іноземного громадянства Росії, не маючи в умовах воєнного стану з незалежних від себе причин ні особисто, ні за посередництва органів державної влади України чи будь-яких держав-покровительок, можливості скористатися процедурою припинення громадянства держави-агресора, яка в умовах ведення неоголошеної війни фактично не здійснює такої процедури для заявників з постійним місцем проживання в Україні у жоден можливий спосіб прийняття відповідних клопотань. З цим, по суті, погодився співвідповідач, який у своєму листі № 1216-1501/1216-23 поставив тлумачення «нездійснення процедури притінення іноземного громадянства» за національним законодавством в залежність від віднесення до цього суспільного явища в іноземному законодавстві ворожої держави-супротивниці відсутності консульського прийому останньою такого роду клопотань, який, власне, припинений на час війни, стан якої Росією не визнається під страхом кримінального переслідування всякого за протилежне. Відповідно, переслідуючи своєю метою отримання адміністративних послуг з оформлення паспорта громадянина України, на виконання ч. 10 ст. 28 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» позивач того ж дня, 10.10.2023 року, прибула особисто до співвідповідача для здачі тимчасового посвідчення громадянина України одночасно з декларацією про відмову від іноземного громадянства, маючи при собі також необхідні для цього документи, а саме: довідку про РНОКПП, витяг про реєстрацію місця проживання в Україні, свідоцтво про народження, нотаріально посвідчений переклад державною мовою російського паспорта і свідоцтва про народження дочки, переклад державною мовою електронного листування з консульською установою держави-агресора у Прибалтиці і лист МЗС України. Однак, працівник співвідповідача, як територіального підрозділу ДМС, повноту поданих позивачем документів і відповідність їх оформлення вимогам законодавства перевіряти упереджено не став, слідуючи суто установками політичного керівництва ДМС України про неможливість прийняття подібних декларацій від натуралізованих іноземців з множинним громадянством держави-агресора, бо для них має прийматися спеціальне законодавство з врегулювання строку виконання їх зобов`язання припинити попереднє громадянство з урахуванням часу воєнного стану. Громадянство Росії стало визнаватися за ОСОБА_1 , як громадянкою Союзу PCP за паспортом серії НОМЕР_5 від 17.06.1988 року, без будь-якої добровільної дії з свого боку в адміністративному порядку обміну посвідчення її особи на паспорт нового зразка за принципом постійного місця проживання на час державонаступництва внаслідок переходу у 1990-91 рр. до Російської Федерації суверенітету над Приморським краєм, на території якого позивач на той час постійно мешкала, оскільки її батьки, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , етнічні українці, здобувши повну вищу технічну освіту, вимушені були переїхати з України у 1971 році у м. Владивосток на виконання обов`язкового для батька державного розподілу на роботу на ОСОБА_4 в дусі політики асиміляції, що проводилася на той час тоталітарним режимом КПРС. Власне, батьки одружилися у 1967 році, будучи студентами нині Дніпровського національного університету ім. О. Гончара, а позивачем мати завагітніла на останньому курсі навчання батька, і після зарахування його молодим спеціалістом на завод « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у м. Владивостоці з перейменуванням у 1972 році на завод «Ізумруд» мати була прийнята на роботу у 1973 році на одному з батьком підприємстві, що вбачається з копій трудових книжок батьків, свідоцтва про їх одруження в сукупності з архівними довідками. В свою чергу, позивач мусила дотримуватися адміністративного порядку обміну паспортів у зв`язку з оформленням у 1994 році паспорта для виїзду за кордон з комерційною метою за оформленими візами США.

Позивач перед поверненням у січні 2013 року вже на постійне проживання в Україну продала належну собі на праві власності на квартиру на АДРЕСА_1 , знявшись у лютому 2011 року за даними адресного листка вибуття з реєстраційного обліку. З квітня 2002 року позивач вела індивідуальне підприємництво в якості комівояжера («челнока») і в 2010 році мусила стати на облік у податковому органі за місцем знаходження своєї згодом проданої квартири, оскільки за попереднім місцем постійного проживання у АДРЕСА_2 , проведене передпродажне зняття з реєстрації сім`ї ОСОБА_5 у серпні 2007 року за даними адресних листків вибуття всіх нас до України. За офіційним повідомленням податкових органів іноземної держави (повідомлення та листи записів реєстру у додатку) позивач у зв`язку з прийнятим рішенням про припинення своєї діяльності знята з обліку індивідуальних підприємців 24.12.2019 року, а до того на час ведення цієї діяльності після розпродажу всього нерухомого майна своєї сім`ї стала у вересні 2013 року на реєстраційний облік у м. Владивостоці у знайомих приятелів на АДРЕСА_3 . Тим самим, з урахуванням фактичних обставин спланованої репатріації, в яких свідомо опинилася позивач, возз`єднуючись з родиною, поступово завершивши всі свої майнові, фіскальні та інші справи за місцем свого колишнього звичайного мешкання у Приморському краю, відповідно до ст. 5 Гаазької конвенції 1930 року позивач в очах будь-якої третьої держави позбулася всіляких тісних зав`язків з терористичною Росією в процесі своєї місцевої інтеграції в Україні.

Отже, проявляючи упередженість до необхідності формування заяви-анкети на оформлення паспорта громадянина України, працівник територіального підрозділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області нерозсудливо вимагав у позивача здобути дозвіл воюючої ворожої держави-супротивниці на відмову від її громадянства, висунувши завідомо нездійсненну для позивача умову документального підтвердження, що процедура оформлення припинення громадянства Росії не здійснюється, за відсутності у Законі України «Про громадянство України» за правилами обов`язкових для України міжнародних договорів жодної передбаченої ними потреби для заявника подавати будь-який документ такого роду, окрім як, власне, декларацію, через що позивачу довідка про реєстрацію громадянином України для подальшого оформлення паспорта громадянина України своєчасно видана не була за відсутності законних підстав для відмови в цьому, чим відповідачі необґрунтовано допустили оскаржувану бездіяльність, яка не відповідає вимогам також п.п. 1, 3, 6, 10 ч. 2 ст. 2 КАС України, протиправно не враховуючи всіх фактичних обставин припинення за місцем звичайного і переважного проживання позивача в умовах воєнного стану консульського прийому документів в Україні уповноваженими особами держави-агресора, з якою ще до її збройної агресії втрачені позивачем тісні зв`язки, що має значення для здачі тимчасового посвідчення громадянина України одночасно з подачею декларації про відмову від іноземного громадянства.

По виходу на пенсію у серпні 2002 року матері позивача, ОСОБА_6 (у дівоцтві Педан), останні вирішили повернутися в Україну всією родиною і в 2003 році переїхали до м. Дніпра, де у листопаді 2004 року помер батько позивача - ОСОБА_2 . На час здобуття позивачем вищої освіти до 2005 року і завершення потім всіх майнових та адміністративних справ сім`ї у Приморському краю дочка позивача, ОСОБА_7 , залишилася проживати у своєї баби, матері позивача, та набула громадянство України з видачею їй паспорта у червні 2014 року. За характером джерел своїх доходів і родом трудової діяльності комівояжера до надання позивачу дозволу на імміграцію остання мала переважно мешкати на ОСОБА_4 у Приморському краю, навідуючи мати і дочку до півроку у м. Дніпрі, що з часом став звичайним для позивача місцем проживання після 2013 року, а з погіршенням у 2019 році здоров`я матері, яка стала потребувати постійного догляду, позивач остаточно припинила свою діяльність індивідуального підприємця на ОСОБА_4 і розірвала всі зв`язки з терористичною Росією, відшукавши в Україні законні джерела доходів для існування з працевлаштуванням. Співвідповідач, не зважаючи на висловлене позивачем бажання, у письмовому вигляді відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови не надав, усно проінформувавши позивача про свої переконання, що позивач не має права здавати тимчасове посвідчення громадянина України одночасно з декларацією про відмову від іноземного громадянства, без вжиття відповідачами за даних обставин всіх можливих та необхідних заходів для всебічного аналізу причин оформлення такої декларації, тобто недобросовісно, у зв`язку з чим позивач залишила окрему письмову заяву, на яку отримала відповідь в порядку розгляду звернень громадян листом № 1216-1501/1216-23.

Раніше, як встановлено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.07.2023 року у № 160/8536/23, відповідач протиправно скасовував дозвіл на імміграцію позивача і посвідку на постійне проживання в Україні у формі ID-картки № НОМЕР_4 від 13.03.2020 року з покладенням на ОСОБА_1 , обов`язку у березні 2023 року виїхати з України, і це незважаючи на набуття нею за час постійного останні десять років проживання в Україні її громадянства у відповідності до мети отриманого поза квотою дозволу на імміграцію, а також на характер й особливості підстав набуття громадянства. У скасованому по суду рішенні відповідач виказує своє ставлення до позивача виключно як до іноземної громадянки воюючої держави-супротивниці з явним порушенням статті 3 Гаазької конвенції, що регулює деякі питання, пов`язані з колізією законів про громадянство, від 12 квітня 1930 року і статті 2 Закону України «Про громадянство України». При цьому, збереження позивачем набутого за територіальним походженням громадянства України відповідно до ст. 21 Закону України № 2235-ІІІ від 18.01.2001 пов`язане із скасувальною обставиною припинення (втрати чи виходу з) громадянства Росії до 27.01.2024 року, внаслідок чого для позивача бездіяльність відповідачів з наданням адміністративних послуг набуває значення несприятливих наслідків не лише ризику позбавлення дипломатичного захисту України, а й втрати її громадянства і документа, який посвідчує особу позивача, внаслідок попереднього протиправного вилучення для знищення посвідки на постійне проживання у формі ID-картки.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2024 року, зазначена вище справа була розподілена та 23.02.2024 року передана судді Пруднику С.В.

Відповідно до пунктів 3 та 6 ч.1 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши позовну заяву на відповідність вимогам статей 160, 161, 172 КАС України, суд дійшов висновку, що вона підлягає залишенню без руху, з наступних підстав.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Положеннями п.4 ч.5 ст.160 КАС України, в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Також, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 43 КАС України, здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами), адміністратором за випуском облігацій.

Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Відповідно до ст. 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Відповідно до ч. 4 ст. 87 Цивільного кодексу України, юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 89 КАС України, юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

До єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Згідно п. 1 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року № 118 «Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України», Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) - це автоматизована система збирання, накопичення та опрацювання даних про юридичних осіб всіх форм власності та організаційно-правових форм господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, що знаходяться на території України, а також відокремлені підрозділи юридичних осіб України, що знаходяться за її межами.

Згідно п. 2 вказаного Положення, суб`єктами Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (далі - Реєстр) є юридичні особи та відокремлені підрозділи юридичних осіб всіх форм власності та організаційно-правових форм господарювання, що находяться на території України та провадять свою діяльність на підставі її законодавства (далі - суб`єкти).

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України, в позовній заяві зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти.

Таким чином, процесуальним законодавством передбачено, що стороною в адміністративній справі є особа, наділена адміністративною процесуальною дієздатністю, що передбачає необхідність наявності статусу юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст.42 КАС України, учасниками справи є сторони, треті особи.

Частиною 1 ст. 46 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.

Пунктом 9 частини 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Частиною 3 ст. 46 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, ст. 42 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасниками справи є сторони та треті особи, процесуального статусу сторони, в даному випадку відповідача, як "в особі" Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено.

Відповідно до п. 7 Положення "Про Державну міграційну службу України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 360, ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні. На утворені територіальні органи та територіальні підрозділи ДМС може покладатися виконання окремих завдань за міжрегіональним принципом.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 року №658 "Про утворення територіальних органів Державної міграційної служби", утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби, зокрема, Головне управління ДМС у Дніпропетровській області.

Таким чином, Головне управління ДМС у Дніпропетровській області є територіальним органом Державної міграційної служби України, а Новокодацький відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області є територіальним підрозділом Державної міграційної служби.

З огляду на викладене, позивачу необхідно уточнити зміст позовної заяви та зазначити відповідачем суб`єкта владних повноважень, відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд зазначає, що у ч.1 ст.160 КАС України вказано, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

В позовній заяві зазначаються, зокрема, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору та відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (ч.9 ст.160 КАС України).

Також, за приписами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;

8-1) заборону політичної партії та передачу майна, коштів та інших активів політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;

12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Ч. 2 ст. 161 КАС України встановлено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У поданій до суду позовній заяві позивач просить суд визнати бездіяльність Новокодацького відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з наданням ОСОБА_1 адміністративних послуг документування паспортом громадянина України протиправною.

Натомість в чому саме полягає бездіяльність (в якому рішенні або листі така висловлена) позивач не зазначає.

Суд зазначає, що обов`язок по визначенню (формулюванню) позовних вимог, з якими особа звертається до суду за захистом своїх прав на етапі подання позовної заяви процесуальним законодавством покладено саме на позивача, саме для цього законодавцем визначені вимоги до позовної заяви, що містяться в статті 160 КАС України. Суд також зауважує, що цей обов`язок не може бути перекладено на суд, оскільки саме позивач є зацікавленим в ефективному захисті своїх прав та ефективному здійснені судочинства за його позовною заявою.

При цьому, слід наголосити, що вимоги позовної заяви повинні бути викладені чітко і зрозуміло, з урахуванням правил, встановлених процесуальним законодавством і узгоджуватись з наданими суду повноваженнями за наслідками розгляду справи, та мають бути спрямовані на захист конкретних прав, свобод та інтересів позивача з зазначенням способу їх захисту, який не допускає неоднозначного, довільного тлумачення змісту позовних вимог і дозволить суду максимально якісно здійснити правосуддя.

Отже, позивачу у даному випадку слід подати до суду позовну заяву та її копіями, відповідно до кількості учасників справи, у відповідності до вимог ст. 160 КАС України з максимально чітко і зрозуміло сформованими позовними вимогами виходячи із приписів ст. 5 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення.

Вищенаведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам встановленим КАС України, а тому вона підлягає залишенню без руху з наданням позивачу строку для усунення вказаних недоліків.

Керуючись ст. 160, ч.1 ст. 169, ст. ст. 248, 256 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, відповідача-2: Новокадацького відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.

Позивачу надати строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду:

- уточненого адміністративного позову із копією для вручення відповідачу з зазначенням: уточненням змісту позовних вимог із зазначенням відповідачем суб`єкта владних повноважень, у відповідності до вимог ст. 160 КАС України з максимально чітко і зрозуміло сформованими позовними вимогами виходячи із приписів ст. 5 КАС України.

Роз`яснити позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Копію ухвали про залишення позовної заяви з руху невідкладно надіслати особі, що звернулась із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя С. В. Прудник