Справа № 160/26706/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 рокуСправа №160/26706/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №93 від 14.06.2023р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

16.10.2023р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії №93 від 14.06.2023р. відповідача;

- зобов`язати відповідача визнати та зарахувати в трудовий стаж позивача роботу фізичною особою-підприємцем, в період з 20.07.1994р. до 06.02.2019р. в повному обсязі, для оформлення пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача визнати та зарахувати в страховий стаж позивача, як оплачений період внесення страхових внесків (єдиного внеску), і період роботи фізичною особою-підприємцем з 01.01.2004р. по 31.12.2012р.;

- зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком з дати звернення, а саме - з 30.03.2023р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 20.07.1994р. по 06.02.2019р. він здійснював діяльність як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, проте, пенсійний орган відмовляється врахувати період провадження позивачем підприємницької діяльності з 01.01.2004р. по 31.12.2012р., оскільки за вказані періоди відомості про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в автоматизованому банку відомостей про застрахованих осіб відсутні, паперові звіти в архіві також відсутні. Так, 09.05.2023р. позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, проте, рішенням про відмову в призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №93 від 14.06.2023р. позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного трудового стажу та у рішенні зазначено, що до стажу не зараховано період з 20.07.1995р. по 31.12.1999р. у зв`язку з відсутністю даних, на якій системі оподаткування знаходився підприємець. Окрім того, на звернення позивача від 23.05.2023р., листом №27887-21969/О-01/8-0400/23 від 16.06.2023р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про те, що згідно його заяви від 09.05.2023р. та наданих документів (довідка Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №32760/6/04-36-24-04-13 від 05.05.2023р.), йому проведено донарахування до загального трудового стажу періоду роботи з 01.01.2000 по 31.12.2003 та прийнято рішення про відмову №93 від 14.06.2023р. Позивач вважає таке рішення пенсійного органу протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки за весь період своєї діяльності фізичною особою-підприємцем він сумлінно сплачував єдиний податок та перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, на підтвердження чого у позивача є відповідні копії платіжних доручень банківських квитанцій про сплату податків в період з 2000 по 2012 роки та відповідних страхових внесків. У запереченнях на відзив від 28.12.2023р. позивач посилається на ті ж самі обставини що і у позові (а.с.1-8 том 1; а.с.56 том 2).

Ухвалою суду від 01.11.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.18 том 2).

08.12.2023р. через систему «Електронний суд», на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що страховий стаж ОСОБА_1 складає 26 років 11 місяців 24 дні; для зарахування до трудового стажу період підприємницької діяльності до 1998 року, необхідно подати до Пенсійного фонду України за місцем реєстрації підприємця дві довідки (до 1 травня 1993 року і з 1 травня 1993 року по 31 грудня 1997 року), згідно встановленої форми (додаток № 1 до постанови КМУ від 12.08.93 № 637), при умові, що підприємець за відповідний період сплачував страхові внески, в довідці вказується тільки період сплати і не відображається розмір сплачених внесків, а якщо в архіві Пенсійного фонду відсутні дані про сплату підприємцем страхових внесків, цей період не може бути врахований при обчисленні пенсії; період здійснення підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку; до страхового стажу не зараховано період з 20.07.1995 по 31.12.1999 у зв`язку з відсутністю даних, на якій системі оподаткування він, як підприємець, знаходився; період з 01.01.2013 по 28.02.2019 зараховано до стажу згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; зараховувати період здійснення позивачем підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 31.12.2012 були відсутні підстави, оскільки заявником до заяви на призначення пенсії не надано спеціального торгового патенту, або свідоцтва про сплату єдиного податку, або патенту про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про сплату страхових внесків (а.с.24-27 том 2).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.01.2024р. було продовжено строк розгляду даної справи до 29.02.2024р. (а.с.59).

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається судом 27.02.2024р. в межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

09.05.2023р. ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується копіями відповідної заяви та розписки-повідомлення, наявними у справі (а.с.40,40-зворот).

Рішенням про відмову в призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №93 від 14.06.2023р. позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного трудового стажу та у рішенні зазначено, що до стажу не зараховано період з 20.07.1995р. по 31.12.1999р. у зв`язку з відсутністю даних, на якій системі оподаткування знаходився підприємець, що підтверджується змістом копії відповідного рішення, наявної у справі (а.с.10-11 том 1; а.с.31 том 2).

Окрім того, на звернення позивача від 23.05.2023р., листом №27887-21969/О-01/8-0400/23 від 16.06.2023р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про те, що згідно його заяви від 09.05.2023р. та наданих документів (довідка Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №32760/6/04-36-24-04-13 від 05.05.2023р.), йому проведено донарахування до загального трудового стажу періоду роботи з 01.01.2000 по 31.12.2003 та прийнято рішення про відмову №93 від 14.06.2023р., що підтверджується змістом копії відповідного листа (а.с.12-13).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішенням відповідача про відмову в призначенні пенсії №93 від 14.06.2023р., у зв`язку з чим позивач просить захистити його порушені права на пенсійне забезпечення шляхом визнання такого рішення відповідача протиправним, його скасування та зобов`язання відповідача визнати та зарахувати в трудовий стаж позивача роботу фізичною особою-підприємцем, в період з 20.07.1994р. до 06.02.2019р. в повному обсязі, для оформлення пенсії за віком; визнати та зарахувати в страховий стаж позивача, як оплачений період внесення страхових внесків (єдиного внеску), і період роботи фізичною особою-підприємцем з 01.01.2004р. по 31.12.2012р.; призначити пенсію за віком з дати звернення, а саме - з 30.03.2023р.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у редакції чинній станом на момент звернення позивача за призначенням пенсії за віком (далі Закон №1058), було встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до п.а ч.3 ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що до стажу роботи зараховується, зокрема, будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до п. 3-1 розділу XV Закону №1058 до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди, зокрема, ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

За приписами п.1, п.2, п.3, п.4 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р. Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 р., а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 №793 доповнено пункт 4 Порядку №637, новим абзацом, зокрема: періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Тобто, вказаними змінами законодавець передбачив зарахування як до трудового, так і до страхового стажу фізичних осіб - підприємців періоди провадження ними підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, незалежно від сум сплачених ними страхових внесків (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

З аналізу наведених правових норм вбачається, що для розрахунку пенсії пенсійний орган обчислює страховий стаж за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди, до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Так, як вбачається з матеріалів справи, в період з 20.07.1994р. по 06.02.2019р. позивач здійснював підприємницьку діяльність (з 01.01.2000р. по 06.02.2019р. на спрощеній системі оподаткування), що підтверджується копіями свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності №64811055 від 20.07.1994р., свідоцтв про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 №320138, серії В02 №572968, Витягу з ЄДРПОУ та листів ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 05.05.2023р., від 26.06.2023р. (а.с.15,226-228,247-250 том 1, а.с.12-13, 33 том 2).

Разом з тим, періоди підприємницької діяльності позивача з 01.08.1995р. по 31.12.1999р., з 01.01.2004р. по 31.12.2012р. не були зараховані відповідачем до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю даних, на якій системі оподаткування знаходився підприємець за період з 01.08.1995р. по 31.12.1999р., що підтверджується копією рішення пенсійного органу №93 від 14.06.2023р. (а.с.10-11 том 1, а.с.31 том 2); оскільки за період з 01.01.2004р. по 31.12.2012р. відомості про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в автоматизованому банку відомостей про застрахованих осіб відсутні, паперові звіті в архіві також відсутні, що підтверджується листом пенсійного органу №32954-26590/О-01/8-0400/23 від 13.07.2023р. (а.с.15-16 том 2).

Так, з аналізу вищенаведених положень Закону №1058 та Порядку №637 можна дійти висновку, що до страхового стажу включаються період здійснення особою підприємницької діяльності, за певних умов, а саме:

- до 01.05.1993 час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків;

- з 01.01.1998 по 31.12.2003 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців при підтвердженні цього статусу довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності та застосування спрощеної системи оподаткування чи сплати фіксованого податку, або спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, або довідкою, виданою податковою інспекцією про перебування особи на обліку як суб`єкта підприємницької діяльності із зазначенням системи оподаткування та інформації про сплату податку; тобто особа має підтвердити статус підприємця і обрану систему обліку і звітності (через сплату єдиного податку, фіксованого податку), або сплату страхових внесків;

- з 01.01.2004 по 31.12.2017 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).

Таким чином, із наведених вище положень пенсійного законодавства можна дійти висновку, що вони не містять підстав та умов, за яких до страхового стажу особи можливо зарахувати період здійснення такою особою підприємницької діяльності з 01.05.1993р. по 31.12.1997р., що свідчить про відсутність «якості закону» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та суперечності якого повинні трактуватися на користь заявника.

Також, враховуючи частину першу статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що у рішеннях Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі Щокін проти України (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та від 07.07.2011 по справі Серков проти України (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) зазначено, що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі якості закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

За викладеного, суд приходить до висновку про можливість зарахування спірного періоду провадження позивачем підприємницької діяльності в період з 01.08.1995р. по 31.12.1999р. на підставі наданих ним до пенсійного органу свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності №64811055 від 20.07.1994р., свідоцтв про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 №320138, серії В02 №572968, Витягу з ЄДРПОУ та листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 05.05.2023р. за аналогією з положеннями п. 3-1 розділу XV Закону №1058 та з урахуванням вищенаведеної судової практики Європейського Суду з прав людини.

Щодо не зарахованого періоду провадження позивачем підприємницької діяльності з 01.01.2004р. по 31.12.2012р., суд виходить з наступного.

Так, за приписами положень п. 3-1 розділу XV Закону №1058 та пункту 4 Порядку №637 зарахування періоду провадження підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 31.12.2017 до страхового стажу можливе лише за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).

Зі змісту наявних в матеріалах справи документів вбачається, що у спірний вищенаведений період позивач подавав до податкового органу звіти суб`єкта малого підприємництва фізичної особи - платника єдиного податку, в яких зазначено платіжні документи, за якими сплачувався єдиний податок, що підтверджується копіями відповідних звітів з відмітками про їх прийняття контролюючим органом (а.с.195-225 том 1).

Сплата позивачем за спірний період 2004-2012 роки єдиного податку та єдиного соціального внеску за 2011-2012 роки підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень (а.с.61-178 том 1).

Окрім того, зі змісту копії листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №45589/6/04-36-24-11-13 від 26.06.2023р. вбачається, що відповідно інтегрованої картки платника ФОП ОСОБА_1 , станом на 26.06.2023р., всі зобов`язання щодо сплати єдиного соціального внеску та єдиного податку виконані (а.с.12-13 том 2).

Зазначені вище встановлені судом обставини та досліджені докази, що підтверджують сплату позивачем єдиного податку та страхових внесків (єдиного соціального внеску) спростовують зміст копії Індивідуальних відомостей про застраховану особу позивача вбачається, що у спірний період з 01.01.2004р. по 31.12.2012р. відсутні відомості про сплату позивачем страхових внесків (а.с.45 том).

Також, слід зауважити, що адміністрування сплати страхових внесків (єдиного внеску) так само покладено на відповідний державний орган та особа не може нести відповідальність за наповнення реєстру застрахованих осіб.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №640/25128/19, що підлягає обов`язковому врахуванню адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За викладеного, аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за умови надання позивачем до пенсійного органу копій свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності № НОМЕР_1 від 20.07.1994р., свідоцтв про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 №320138, серії В02 №572968, Витягу з ЄДРПОУ та листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 05.05.2023р., а також і наявність в матеріалах справи копій звітів суб`єкта малого підприємництва фізичної особи - платника єдиного податку (з відмітками про їх прийняття контролюючим органом) та квитанцій щодо сплати позивачем податків та зборів і копії листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №45589/6/04-36-24-11-13 від 26.06.2023р., які підтверджують здійснення позивачем підприємницької діяльності (зі сплатою, встановлених податків та зборів) за не зараховані періоди, а також і з урахуванням повноважень пенсійного органу щодо надання допомоги особам у одержанні відсутніх для призначення пенсії документів, відповідачем безпідставно не було зараховано наведені періоди до страхового стажу позивача та прийнято рішення №93 від 14.06.2023р. щодо відмови у призначенні позивачеві пенсії за віком.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність прийняття відповідачем рішення №93 від 14.06.2023р. про відмову у призначенні позивачеві пенсії за віком, з урахуванням норм вищенаведеного законодавства, обставин встановлених судом та з урахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована відповідачем жодними доказами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем рішення №93 від 14.06.2023р. про відмову у призначенні позивачеві пенсії за віком, суд приходить до висновку, що відповідач, відмовивши позивачеві у призначенні пенсії за віком у зв`язку із не зарахуванням до страхового стажу позивача вищенаведених періодів провадження підприємницької діяльності, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено порушення вищенаведеним рішенням відповідача №93 від 14.06.2023р. про відмову у призначенні позивачеві пенсії за віком, прав та інтересів позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такого рішення протиправним та його скасування, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.

Також, слід вийти за межі позовних вимог позивача та зобов`язати відповідача зарахувати до загального трудового (страхового) стажу позивача періоди провадження ним підприємницької діяльності з 01.08.1995р. по 31.12.1999р., з 01.01.2004р. по 31.12.2012р., враховуючи те, що судом встановлено протиправність рішення відповідача щодо відмови позивачеві у призначенні пенсії за віком у зв`язку із не зарахуванням до страхового стажу позивача вищенаведених періодів провадження підприємницької діяльності, та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. (остаточне) у справі Кечко проти України зазначив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Також і у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача зарахувати до загального трудового (страхового) стажу позивача періоди провадження ним підприємницької діяльності з 01.08.1995р. по 31.12.1999р., з 01.01.2004р. по 31.12.2012р., є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача визнати та зарахувати в трудовий стаж позивача роботу фізичною особою-підприємцем, в період з 20.07.1994р. по 31.07.1995р., з 01.01.2013р. по 06.02.2019р. в повному обсязі, для оформлення пенсії за віком, оскільки, по перше, заявлені позовні вимоги про визнання стажу не відносяться до способів захисту порушеного права, встановлених ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України та до повноважень адміністративного суду; по-друге, наведені періоди були зараховані пенсійним органом до страхового стажу позивача, що підтверджується роздруківкою стажу для розрахунку права (а.с.46 том 2).

Окрім того, не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком з дати звернення, а саме - з 30.03.2023р., оскільки адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, у такому випадку, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Окрім того, при прийнятті даного рішення, судом враховується і те, що у даному випадку, саме наявність у позивача страхового стажу, визначеного ст.26 Закону №1058, є підставою для призначення останньому пенсії за віком, при цьому, за нормами ч.2 ст.24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду, тобто повноваження щодо обчислення страхового стажу є виключною компетенцію пенсійних органів, а тому адміністративний суд не наділений повноваження підміняти пенсійний орган та самостійно обчислювати страховий стаж позивача для призначення пенсії, а, відповідно, без проведення розрахунку такого стажу і зобов`язувати призначати пенсії.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права за умови визнання протиправним та скасування рішення відповідача №93 від 14.06.2023р. про відмову у призначенні позивачеві пенсії за віком, а також і зобов`язання відповідача зарахувати до загального трудового (страхового) стажу позивача періоди провадження ним підприємницької діяльності з 01.08.1995р. по 31.12.1999р., з 01.01.2004р. по 31.12.2012р., є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення йому пенсії за віком від 09.05.2023р., відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України, виходячи з вимог ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..1 від 11.10.2023р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 715 грн. 73 коп., виходячи із розрахунку: (1073,60 грн./ 3)*2 (а.с.9 том 1; а.с.2 том 2).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №93 від 14.06.2023р., зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровська області №93 від 14.06.2023р. про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) зарахувати до загального трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) періоди провадження ним підприємницької діяльності з 01.08.1995р. по 31.12.1999р., з 01.01.2004р. по 31.12.2012р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.05.2023р. та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 715 грн. 73 коп. (сімсот п`ятнадцять грн. 73 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва