Справа № 620/11307/23
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу, одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язання відповідача відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за період остаточного розрахунку з 26.01.2023 по дату винесення рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що на момент звільнення зі служби його загальна вислуга становила 11 років 11 місяців 12 днів; календарна 07 років 09 місяців 09 днів; пільгова 04 роки 02 місяців 03 дні, однак при звільненні з військової служби відповідач не провів з ним повного розрахунку, оскільки не виплатив йому одноразову грошову допомогу у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, як це передбачено ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач вказує на те, що з метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, він звертався з відповідною заявою до відповідача, проте отримав відповідь, в якій зазначено, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не передбачена на даний час виплата спірної допомоги за обставин та причин, зазначених у підпункті «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбачену ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 20000,00 грн (двадцять тисяч гривень).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 а судовий збір в розмірі 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп), сплачений відповідно до квитанції від 09.08.2023 та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень) сплачені відповідно до квитанції від 12.04.2023.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2023 відкрито апеляційне провадження та призначено скаргу відповідача до розгляду в порядку письмового провадження на 28.02.2024.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходив службу у ІНФОРМАЦІЯ_1, та був звільнений і виключений зі списків особового складу військової частини з 23.01.2023, що підтверджується наказом № 38-ОС від 23.01.2023 (а.с. 11).

Згідно витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.01.2023, позивач має наступну вислугу років: календарна - 07 років 09 місяців 09 днів; пільгова - 04 роки 02 місяців 03 дні; загальна - 11 років 11 місяців 12 днів.

Оскільки при виключенні зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу не нарахована та не виплачена одноразова грошова допомога при звільненні, 08.05.2023 позивач звернувся із заявою до відповідача з проханням нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

За наслідками розгляду вказаної заяви, відповідач надіслав відповідь, оформлену листом, в якій повідомив, шо Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не передбачена на даний час виплата спірної допомоги за обставин та причин, зазначених у підпункті «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що військовослужбовець, що звільнений з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, незалежно від способу її обчислення (у календарному обчисленні чи на пільгових умовах). Суд дійшов висновку про наявність у відповідача станом на час звільнення позивача, обов`язку щодо виплати останньому одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд, враховуючи принцип співмірності, період воєнного стану, обмеження бюджетного фінансування, а також правові висновки Верховного Суду, зменшив розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців, що становить 20000,00 грн.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк виплата одноразової грошової допомоги проводиться лише у разі наявності у військовослужбовця 10 календарних років вислуги, якої у позивача немає; ст.. 26 Закону має відсилочну норму до переліку сімейних обставин або інших поважних причин, що дають право на звільнення зі служби, лише для мирного часу; фактично з позивачем повного розрахунку ще не було проведено, адже спірна допомога не виплачена, а тому, визначити період затримки розрахунку при звільненні неможливо, а позовні вимоги в цій частині є передчасними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, спірні відносини щодо соціального і правового захисту військовослужбовців, в тому числі щодо права на одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні зі служби, регулюються нормами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

За змістом абз. 2 п. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічна норма міститься в абз. 4 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб», (Порядок № 393).

Тож, військовослужбовець, що звільнений з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, при цьому, сам розмір такої одноразової грошової допомоги для такої категорії військовослужбовців знаходиться в прямій залежності від кількості повних календарних років їх служби.

Відповідно до п. п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на підставі приписів якого позивач звільнений зі служби, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби через сімейні обставини: один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу, має дитину віком до 18 років, за наявності вислуги років, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII.

При цьому, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, останні мають право на одноразову грошову допомогу за наявності вислуги 10 років і більше незалежно від способу її обчислення (у календарному обчисленні чи на пільгових умовах).

Колегія суддів зазначає, що в даній адміністративній справі, спірним питанням є встановлення факту наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Із матеріалів справи вбачається, що у позивача на день звільнення зі служби була наявна достатня вислуга років для отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, загальна 11 років 11 місяців 12 днів.

Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, які є підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби протягом строку проведення мобілізації (якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу), визначений безпосередньо п. п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII, до яких, з-поміж іншого, належить обставина «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років». Відсутність такої обставини у Постанові КМУ № 413 за наявності її в Законі № 2232-XII, не є підставою для позбавлення позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, гарантованої йому Законом, як вищим в ієрархії нормативно-правових актів законодавчим актом, аніж постанова КМУ. Посилання апелянта про те, що вказане стосується лише мирного часу, не знайшли свого підтвердження нормативно.

Вказана правова норма не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 року по справі №380/2427/20, поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону №2011-XII є наявність «вислуги 10 років і більше».

Таким чином, у частині другій статті 15 Закону № 2011-XII, відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 11.04.2018 року по справі № 806/2104/17, від 24.11.2020 року по справі № 822/3008/17, які в силу положень ч. 5 ст. 242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Посилання відповідача на положення підпункту 2 пункту 9 Розділу У Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558, Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 р. за № 854/32306, як на обґрунтування правомірності своїх дій, є безпідставними, оскільки відповідно до вимог статті 7 КАС України, наказ № 558 не має вищої юридичної сили у відношенні до Закону № 2011-XII та Порядку № 393, а тому, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Таким чином, встановлена наявність у відповідача станом на час звільнення позивача, обов`язку щодо виплати останньому одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Однак, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження факту нарахування та виплати позивачу такої грошової допомоги, станом на час його звільнення, так само як і доказів відсутності підстав для такої виплати. Позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, слід звернути увагу на те, що за ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За вимогами статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, в усякому випадку, повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

У відповідності до приписів статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, відповідачем допущено бездіяльність щодо виплати позивачу при звільненні спірної допомоги, внаслідок чого, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, відповідно до положень статті 117 КЗпП України.

Доводи апелянта про те, що, фактично з позивачем повного розрахунку ще не було проведено, адже спірна допомога не виплачена, а тому, визначити період затримки неможливо, а позовні вимоги в цій частині є передчасними, на думку колегії суддів, у даному випадку є безпідставними, адже з матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений і виключений зі списків особового складу військової частини з 23.01.2023, що підтверджується наказом № 38-ОС від 23.01.2023, що і є датою початку затримки розрахунку, до того ж, судом першої інстанції було зменшено суму компенсації виходячи з критеріїв розумності та співмірності та враховано зміни у КЗпП щодо обмеження 6 місячним строком.

Ураховуючи положення статті 117 КЗпП України, стягненню підлягає середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, що становить період з 23.01.2023 по 23.07.2023 (182 календарних дні). Отже, розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 85698,34 грн, водночас, враховуючи принцип співмірності, період воєнного стану, обмеження бюджетного фінансування, а також правові висновки Верховного Суду, суд першої інстанції обґрунтовано зменшив розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 20000,00 грн.

Тож, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко