Справа № 160/538/24
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2024 рокуСправа №160/538/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Криворізька виправна колонія (№80)" про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -
04.01.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Криворізька виправна колонія (№80)", в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи Криворізька виправна колонія (№80) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середнього заробітку (грошового забезпечення) з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року включно;
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи Криворізька виправна колонія (№ 80) від 07.04.2022 року № 47/ОС-22 в частині увільнення від виконання обов`язків прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, без збереження грошового забезпечення на період військової служби;
- зобов`язати Державну установу Криворізька виправна колонія (№80) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення) - з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року включно.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що на підставі наказу начальника установи від 17.09.2015 року №76/ос з 17.09.2015 року він проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, а саме у Державній установі «Криворізька виправна колонія (№ 80)» на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)». Наказом начальника Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 28.02.2022 року №24/ОС-22 його увільнили від виконання службових обов`язків з 25.02.2022 року у зв`язку із призовом на військову службу за призовом під час мобілізації, зі збереженням місця служби (посади) та виплатою середньомісячного грошового забезпечення. Однак в подальшому відповідачем було винесено новий наказ від 07.04.2022 року № 47/ОС-22, в якому зазначено, що позивача увільнено від виконання обов`язків на особливий період зі збереженням місця роботи та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби. На час звернення до суду з даним адміністративним позовом позивач перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 . Однак з 01.04.2022 року середній заробіток (грошове забезпечення) відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України відповідач йому протиправно не виплачував, тому просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з 07.02.2024 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
24.01.2024 року на адресу суду від Державної установи "Криворізька виправна колонія (№80)" надійшов письмовий відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та не визнає їх в повному обсязі, виходячи із наступного. При видачі наказу Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 28.02.2022 року № 24/ОС-22 було допущено неправильне застосування норм законодавства. 09.03.2022 року позивачу було виплачено грошове забезпечення в повному обсязі за березень 2022 року. На адресу Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» надійшли роз`яснення начальника Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 05.04.2022 року № 4.1-1032/Е стосовно проходження служби в ДКВС України у період воєнного стану. У зв`язку з цим було видано наказ від 07.04.2022 року № 47/ОС-22 про увільнення від виконання обов`язків ОСОБА_1 зі збереженням місця служби (посади) без збереження грошового забезпечення на період військової служби. Відповідно до п. 29 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового та начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 13.09.2021 № 3226/5, який набрав чинності 05.10.2021 року, за особами рядового і начальницького складу, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення грошове забезпечення не зберігається. Відповідач вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки норми трудового законодавства з оплати праці не розповсюджуються на осіб рядового і начальницького складу ДКВСУ, проходження якими служби та виплата грошового забезпечення визначаються спеціальними нормативно-правовими актами. Враховуючи викладене, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17 вересня 2015 року проходить службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» на підставі наказу начальника установи від 17.09.2015 року №76/ос.
25.02.2022 року ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» було мобілізовано до лав Збройних Сил України та направлено для подальшого проходження військової служби.
З 26 лютого 2022 року позивач перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_2 , а з 07.09.2022 року - у Військовій частині НОМЕР_1 .
У зв`язку із призовом на військову службу, було видано наказ начальника державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» від 28.02.2022 року № 24/ОС-22, згідно якого ОСОБА_1 було увільнено від виконання своїх службових обов`язків, у військовозобов`язаних, на військовий період із збереженням місця служби (посади) та виплатою середньомісячного грошового забезпечення (заробітку), з 25 лютого 2022 року.
В подальшому, було видано новий наказ начальника державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» від 07.04.2022 року № 47/ОС-22, згідно з яким у зв`язку з призовом на військову службу 21 березня 2022 року до Збройних Сил України увільнено від виконання обов`язків старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, на особливий період із збереженням місця роботи та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.
Згідно довідки про доходи № 80/10-7357 від 25.12.2023 року, виданою ДУ «Криворізька виправна колонія (№80)», за період з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року позивачу було нараховано та виплачено 9573,88 грн. грошового забезпечення.
З 01 квітня 2022 року грошове забезпечення не нараховується та не виплачується, середній заробіток не зберігається.
На дату звернення до суду ОСОБА_1 виконує військовий обов`язок у складі Військової частини НОМЕР_1 .
Не погоджуючись з неправомірними діями та бездіяльністю відповідача - Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» щодо ненарахування та невиплати відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середнього заробітку (грошового забезпечення) з 01.04.2022 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 8 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 року № 2713-IV трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).
Статтею 3 цього Закону визначено, що правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Особливості призову під час мобілізації визначає глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до ч. 2 ст. 39 цього Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України у редакції, що діяла до 18.07.2022 року, було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022 року, у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Отже, з 19.07.2022 року є чинною редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України, відповідно до якої за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Беручи до уваги вищенаведене, за громадянами України, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, з 19.07.2022 року зберігаються їх місце роботи і посада.
При цьому, до 18.07.2022 року включно за позивачем, відповідно до вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України, зберігалися місце роботи, посада і середній заробіток.
Відповідач, обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог, зазначає, що на позивача не поширюються гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки в даному випадку підлягають застосуванню норми Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014 року, констатовано виникнення ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. З моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні діяв особливий період, відтак Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.08.2020 року у справі № 813/402/17 зазначила, що відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вирішуючи питання щодо часових меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом наведених визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Таким чином, за всіма працівниками, призваними на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, і компенсується з бюджету середній заробіток на підприємстві (в установі/організації), де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Водночас, суд зазначає, що компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали працівники на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється до 18.07.2022 року включно, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX.

Враховуючи, що позивач призваний на військову службу у Збройні Сили України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і він, як військовослужбовець, несе службу під час дії в державі особливого періоду, на нього поширюються гарантії, встановлені статтею 119 КЗпП України, в редакції щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку до 18.07.2022 року включно, та в редакції від 19.07.2022 року щодо збереження місця роботи і посади.

Зазначена правова позиція кореспондується позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 01.06.2022 року у справі № 818/2200/18 (адміністративне провадження № К/9901/11701/19).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, зважаючи на те, що позивач є громадянином України, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, при цьому за умовами ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, суд дійшов висновку про те, що позивач мав право на нарахування та виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) з 01.04.2022 року до 18.07.2022 року (включно) відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

В свою чергу, як убачається з матеріалів справи, таку виплату відповідачем не здійснювалося через наявність наказу від 07.04.2022 року № 47/ОС-22, яким увільнено позивача від виконання обов`язків старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, на особливий період із збереженням місця роботи та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.

Тобто, в спірних відносинах має місце виконання відповідачем виданого начальником Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» наказу № 47/ОС-22, а не бездіяльність відповідача з невиплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) з 01.04.2022 року до 18.07.2022 року, як зазначає позивач у позовній заяві.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що для ефективного захисту прав позивача позов слід задовольнити шляхом визнання протиправним та скасування наказу Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 07.04.2022 № 47/ОС-22 в частині увільнення від виконання обов`язків старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну установу Криворізька виправна колонія (№80) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення) - з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року включно.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Доказів понесення судових витрат не пов`язаних із сплатою судового збору позивачем не надано.

Тобто, у разі задоволення позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору судом не вирішується.

Згідно ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 07.04.2022 № 47/ОС-22 в частині увільнення від виконання обов`язків старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.

Зобов`язати Державну установу Криворізька виправна колонія (№80) (50041, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Шиферна, буд. 3, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення) - з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року включно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна