Справа № 600/5943/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

27 лютого 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/5943/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Бошкової П.М., представника позивача Бурак К.Я., представника відповідача Смотр Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти Чернівецької міської ради про визнання нечинним рішення,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління освіти Чернівецької міської ради, у якому просить суд визнати нечинним п.1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №49 від 27 лютого 2023 року Про зарахування дітей до 1-х класів закладів загальної середньої освіти Чернівецької міської територіальної громади на 2023/2024 навчальний рік.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали шляхом подання позовної заяви у відповідності до вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління освіти Чернівецької міської ради про визнання нечинним рішення повернуто позивачу.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року скасовано. Справу направлено до Чернівецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року продовжено ОСОБА_1 строк усунення недоліків позову, зазначених в у хвалі Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2023 року у справі №600/5943/23-а, на п`ять днів з дня вручення позивачу (її представнику) цієї ухвали.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи; витребувано у позивача докази.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року призначено розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання на 27 лютого 2024 року о 09 год. 30 хв.

В обґрунтування позову, враховуючи позовну заяву у новій редакції та надані в судовому засіданні додаткові пояснення, вказано, що позивач є директором Чернівецького ліцею №7 Чернівецької міської ради та здійснює свої трудові обов`язки на підставі Контракту №26 від 15 листопада 2021 року, укладеного з нею Управлінням освіти Чернівецької міської ради. 27 лютого 2023 року відповідачем винесено наказ №49 «Про зарахування дітей до 1-х класів закладів загальної середньої освіти Чернівецької міської територіальної громади на 2023/2024 навчальний рік», пунктом 1.1 якого директорам закладів загальної середньої освіти доручено розпочати прийом заяв та документів для зарахування дітей до 1-го класу, а згідно пунктів 1.7 та 1.7.2 визначено, що у разі, якщо батьки не мають можливості зареєструватися, вони мають подати заяву та документи онлайн, а директори зобов`язані заповнити інформацію про них на порталі «Електронна реєстрація в заклади загальної середньої освіти» для автоматичного формування заяви. На думку позивача, пункт 1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №49 від 27 лютого 2023 року суперечить Законам України «Про освіту», «Про повну загальну середню освіту», Наказу МОН «Про затвердження Порядку зарахування, відрахування та переведення учнів до державних та комунальних закладів освіти для здобуття повної загальної середньої освіти» №367 від 16 квітня 2018 року, зареєстрованого в Мінюсті за №564/32016 від 05 травня 2018 року та, в цілому, винесений із перевищенням повноважень відповідача, він є протиправним та підлягає визнанню нечинним. При цьому указано, що законні права, свободи та інтереси позивача як директора середнього навчального закладу пунктом 1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №49 від 27 лютого 2023 року були порушені безпосередньо покладенням на позивача обов`язків, не тільки не передбачених чинним законодавством, але й таких, що прямо йому суперечать. Також зазначено, що оскільки незаконна вимога роботодавця щодо заповнення позивачем інформації про 120 заяв батьків на порталі «Електронна реєстрація в заклади загальної середньої освіти» у день подачі таких заяв позивачем виконана не була, роботодавцем (відповідачем) було винесено наказ № 68-ос від 11 травня 2023 року про оголошення ОСОБА_1 догани. Вказаний наказ оскаржено до Шевченківського районного суду м. Чернівці, рішенням якого від 20 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено, а постановою Чернівецького апеляційного суду від 03 січня 2024 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов про скасування наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №68-ос від 11травня 2023 року про оголошення догани задоволено. При цьому зазначено, що судом апеляційної інстанції було надано оцінку покладених на позивача обов`язків пунктом 1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради № 49 від 27 лютого 2023 року та зроблено висновок про безпідставність вимог роботодавця. Враховуючи викладене, позивач просив суд взяти до уваги постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 січня 2024 року та задовольнити заявлені у цьому позові вимоги.

Відповідач, згідно поданого до суду відзиву та наданих у судовому засіданні пояснень, щодо заявлених вимог заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вказував як про законність оскаржуваного позивачем пункту 1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №49 від 27 лютого 2023 року, так і про те, що оскаржуваний пункт наказу вичерпав свою дію, а ОСОБА_1 обрано не правильний спосіб захисту порушених, на її думку, прав у відносинах з Управлінням освіти Чернівецької міської ради. При цьому наголошено, що позивач за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, звільнена з посади директора Чернівецького ліцею № 7 Чернівецької міської ради на підставі наказу управління освіти Чернівецької міської ради №197-к від 13 вересня 2023 року «Про звільнення директора Чернівецького ліцею №7 ОСОБА_1 ».

Заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, суд приходить до таких висновків.

З наявних матеріалів справи вбачається та визнавалося її сторонами те, що між ОСОБА_1 та Управлінням освіти Чернівецької міської ради 15 листопада 2021 року було укладено контракт (трудовий договір) №26, відповідно до умов якого ОСОБА_1 наймається на посаду директора Чернівецького ліцею №7 на термін з 15 листопада 2021 року по 30 червня 2027 року.

За змістом укладеної трудової угоди директор підзвітний начальнику Управління у межах, встановлених чинним законодавством України, Статутом закладу та цим контрактом (п. 1.4). Директор здійснює поточне (оперативне) керівництво закладом, організовує його освітню, господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань, передбачених Статутом закладу та цим контрактом (п. 2.1).

Наказом Управління освіти Чернівецької міської ради від 27 лютого 2023 року №49 «Про зарахування дітей до 1-х класів закладів загальної середньої освіти Чернівецької міської територіальної громади на 2023/2024 навчальний рік» директорам закладів загальної середньої освіти наказано: розпочати прийом заяв та документів для зарахування дітей до 1-х класів з 03 квітня 2023 року та завершити 31 травня 2023 року. Здійснювати прийом заяв батьків та документів для зарахування дітей до 1-го класу через портал "Електронна реєстрація в заклади загальної середньої освіти" https://school.isuo.org/ (п. 1.1, п. 1.2).

У пункті 1.7 вказаного наказу зазначено, що у разі, якщо батьки не мають можливості зареєструватися, подати заяву та документи онлайн: визначити для них дні та години прийому (післґ закінчення освітнього процесу в закладі з дотриманням протиепідемічних та безпекових заходів (п.1.7.1); заповнити інформацію про них на порталі "Електронна реєстрація в заклади загальної середньої освіти" для автоматичного формування заяви в день подачі заяви (п. 1.7.2).

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 зазначених вище вимог роботодавця щодо заповнення інформації про 120 заяв батьків на порталі «Електронна реєстрація в заклади загальної середньої освіти» у день подачі таких заяв, їй було оголошено догану наказом №68-ос від 11 травня 2023 року.

Не погоджуючись із таким наказом, ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом про його скасування.

Водночас, вважаючи незаконним пункт 1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №49 від 27 лютого 2023 року Про зарахування дітей до 1-х класів закладів загальної середньої освіти Чернівецької міської територіальної громади на 2023/2024 навчальний рік, ОСОБА_1 звернулася і до адміністративного суду з цим позовом.

Судом також встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління освіти Чернівецької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу відмовлено (справа №727/8663/23).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 03 січня 2024 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 жовтня 2023 року (справа №727/8663/23). Позов ОСОБА_1 до Управління освіти Чернівецької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Управління освіти Чернівецької міської ради №68-ос від 11 травня 2023 року «Про оголошення догани директору Чернівецького ліцею №7 ОСОБА_1 ».

З огляду на такі обставини, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року N 19 рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно із частиною третьою статті 124 Основного Закону України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року N 18 рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно пунктів 1 та 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до визначення, наведеного у пункті 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

У пункті 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних та юридичних осіб з органом державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), органом місцевого самоврядування, їх посадовою чи службовою особою, іншим суб`єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій або наданні адміністративних послуг.

У випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Розгляду адміністративним судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

Неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду- його акт індивідуальної дії.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 квітня 2020 року у справі №463/6961/18, від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, від 29 травня 2019 року у справі №826/9341/17, від 18 вересня 2019 року у справі №810/3711/18, від 18 грудня 2019 у справі №826/13961/17 та ін.

Крім цього, суд зауважує, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що за владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

До нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, акт застосування норм права (індивідуальний акт) - це індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 28 лютого 2023 року у справі №600/6465/21-а, від 08 лютого 2024 року у справі №160/14339/23.

Враховуючи викладене та здійснивши аналіз змісту оскаржуваного у цьому позові пункту 1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №49 від 27 лютого 2023 року Про зарахування дітей до 1-х класів закладів загальної середньої освіти Чернівецької міської територіальної громади на 2023/2024 навчальний рік, суд приходить до висновку, що таке рішення не містить притаманних нормативно-правовому акту ознак, тобто не є нормативно-правовим актом у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, як помилково вважав позивач, прохаючи у позовній заяві суд визнати указаний пункт наказу нечинним згідно пункту 1 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Натомість у судовому засіданні представником позивача було визнано, що оскаржуване у цьому позові рішення не є нормативно-правовим актом, а є індивідуальним актом, застосованим роботодавцем до позивача як директора навчального закладу.

Поряд з цим представником відповідача у судовому засіданні також було вказано, що оскаржуване позивачем рішення не є нормативно-правовим актом, водночас таке рішення не є і індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень по відношенню до ОСОБА_1 .

З огляду на такі позиції представників сторін, враховуючи наведені вище норми права та встановлені обставини справи, суд зауважує, що пункт 1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №49 від 27 лютого 2023 року Про зарахування дітей до 1-х класів закладів загальної середньої освіти Чернівецької міської територіальної громади на 2023/2024 навчальний рік за своїм змістом та суттю є правовим актом оперативно-розпорядчого характеру, яким роботодавцем (Управлінням освіти Чернівецької міської ради) покладено на працівників (в тому числі і на позивача як директора закладу загальної середньої освіти станом на час винесення названого наказу) виконання певного обов`язку (заповнення інформації про заяви батьків на порталі «Електронна реєстрація в заклади загальної середньої освіти» у день подачі таких заяв).

Отже, фактично, оскаржуваним у цьому позові рішенням, оформленим у виді наказу, роботодавцем було надано підлеглим йому працівникам вказівку (доручення), яка стосується організаційних питань у сфері надання освітніх послуг, а спірні відносини між Управлінням освіти Чернівецької міської ради та ОСОБА_1 виникли у зв`язку із небажанням останньої як працівника виконувати незаконну, на її думку, вказівку роботодавця.

Наведене дає підстави для висновку, що у спірних відносинах відповідач не є суб`єктом владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України по відношенню до позивача, ним не приймалось владне управлінське рішення щодо позивача.

У даному випадку відсутні ознаки, наведені у пункті 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно-правового спору між сторонами справи, відносини між якими не ґрунтуються на управлінських чи контролюючих функціях однієї сторони стосовно іншої.

При цьому сам по собі факт того, що відповідачем є орган місцевого самоврядування, який у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України є суб`єктом владних повноважень, не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень. Розгляду ж адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

За відсутності указаного в даних спірних відносинах цей спір не є публічно-правовим.

Виходячи із суті та характеру відносин, які склалися між сторонами цієї справи як працівником та роботодавцем, при тому, що такі не пов`язані із проходженням позивачем публічної служби у розумінні пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що позивач прагне захистити свої цивільні (трудові) права, що виключає можливість розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Згідно пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, то наявні правові підстави для закриття провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи, що заявлені позовні вимоги не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень та спірні правовідносини не пов`язані із проходженням позивачем публічної служби, а спір у цій справі стосується приватноправових (трудових) відносин, то захист прав позивача як працівника має здійснюватися у порядку цивільного судочинства.

Поряд з цим суд вважає цілком слушною позицію відповідача по цій справі про те, що позивачем у даному позові обрано не правильний спосіб захисту порушених прав.

Так, на переконання суду, обраний у позові спосіб захисту (визнання нечинним п.1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №49 від 27 лютого 2023 року Про зарахування дітей до 1-х класів закладів загальної середньої освіти Чернівецької міської територіальної громади на 2023/2024 навчальний рік) не призведе до відновлення порушених, на думку позивача, її трудових прав у відносинах з роботодавцем. До того ж, оскаржуваний пункт наказу вичерпав свою дію.

У контексті обставин цієї справи суд зазначає, що належним способом захисту порушених, на думку ОСОБА_1 , трудових прав є оскарження наказу про оголошення догани, оголошеної роботодавцем за невиконання нею обов`язків, покладених пунктом 1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №49 від 27 лютого 2023 року Про зарахування дітей до 1-х класів закладів загальної середньої освіти Чернівецької міської територіальної громади на 2023/2024 навчальний рік.

Приходячи до такого висновку, судом враховано ту обставину, що ОСОБА_1 уже скористалася своїм конституційним правом на звернення до суду в порядку цивільного судочинства з позовом про оскарження догани, оголошеної роботодавцем за невиконання нею обов`язків, покладених пунктом 1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №49 від 27 лютого 2023 року Про зарахування дітей до 1-х класів закладів загальної середньої освіти Чернівецької міської територіальної громади на 2023/2024 навчальний рік.

При цьому, як свідчить зміст постанови Чернівецького апеляційного суду від 03 січня 2024 року у справі №727/8663/23 за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти Чернівецької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, судом апеляційної інстанції при прийняті висновку про незаконність оскаржуваної догани було надано оцінку пункту 1.7 наказу Управління освіти Чернівецької міської ради №49 від 27 лютого 2023 року Про зарахування дітей до 1-х класів закладів загальної середньої освіти Чернівецької міської територіальної громади на 2023/2024 навчальний рік, невиконання якого і ставилося в провину працівнику його роботодавцем.

Наведене додатково свідчить про неможливість розгляду заявлених позивачем вимог за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. А обрання у цьому позові неналежного способу захисту порушених, на думку позивача, прав є також підставою для закриття провадження у справі, що узгоджується із позицією Верховного Суду у постановах від 29 квітня 2020 року у справі №804/6761/17, від 08 лютого 2024 року у справі №160/14339/23.

З огляду на викладене у своїй сукупності та керуючись статтями 238, 241, 248, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти Чернівецької міської ради про визнання нечинним рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення. Ухвала у повному обсязі складена 28 лютого 2024 року.

Суддя О.П. Лелюк