Справа № 380/22982/23
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2024 року м. Львівсправа № 380/22982/23

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 23 серпня 2023 року про звільнення з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 23 серпня 2023 року про звільнення з військової служби та звільнити ОСОБА_1 з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення;

- прийняти окрему ухвалу, якою ініціювати питання про притягнення до відповідальності, визначеної законом посадової особи військової частини НОМЕР_1 , за грубі порушення вимог чинного законодавства щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Вказує, що у нього виникла необхідність у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для того, щоб надавати допомогу своїй рідній бабусі ОСОБА_2 , 1942 р.н., яка хворіє та потребує постійного догляду. У зв`язку з цим позивач 23 серпня 2023 року подав відповідний рапорт та усі необхідні документи, які підтверджують підстави звільнення з військової служби, до військової частини НОМЕР_1 , однак відповідач жодним чином не відреагував, не ухвалив ніяких управлінських рішень щодо поданого позивачем рапорту. Зважаючи на це, на адресу військової частини НОМЕР_1 був надісланий адвокатський запит про результати розгляду поданого позивачем рапорту, проте станом на дату звернення з цим позовом до суду відповідь на вказаний адвокатський запит так і не надійшла. Позивач, уважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що рапорт від 23 серпня 2023 року про звільнення позивача з військової служби, який нібито було надіслано на адресу військової частини НОМЕР_1 , він не отримував. У відповідях на адвокатські запити представника позивача військова частина НОМЕР_1 повідомляла, що рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 23 серпня 2023 року до військової частини не надходив. Відповідач зауважує, що надані позивачем докази надіслання рапорту від 23 серпня 2023 року є сумнівними, оскільки на накладній № 490 містяться індекс та адреса, які відповідають фактичним (35009, с. Мала Любаша, Рівненська область), а безпосередньо на трекінгу відправлення вказано, що поштове відправлення отримано у АДРЕСА_1 . На переконання відповідача, такі докази не можуть об`єктивно підтвердити факт одержання рапорту від 23 серпня 2023 року військовою частиною НОМЕР_1 . Відповідач також звертає увагу на те, що з порушенням вимог статті 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» позивач не звертався особисто до безпосередніх чи прямих командирів військової частини НОМЕР_1 з питанням щодо звільнення його з військової служби. Відсутні пояснення позивача й щодо того, чому із рапортом він не звернувся повторно. Крім цього, відповідач повідомляє, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08 вересня 2023 року № 253 після проходження курсу базової загальновійськової підготовки у військовій частині НОМЕР_1 позивача було переміщено до місця проходження служби військової частини НОМЕР_2 , з огляду на що вирішення питання про його звільнення з військової служби є поза межами повноважень командира військової частини НОМЕР_1 , отже, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову таке не підлягатиме виконанню.

З огляду на викладене у задоволенні позову просить відмовити повністю.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 06 жовтня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у військової частини НОМЕР_1 докази розгляду рапорту ОСОБА_1 від 03 серпня 2023 року про звільнення з військової служби.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 липня 2023 року № 210 солдата ОСОБА_1 , який прибув із Золочівського РТЦК та СП Львівської області, призначено на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти 2 навчального батальйону, з 28 липня 2023 року зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та належить вважати таким, що 28 липня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

23 серпня 2023 року позивач звернувся до ротного командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини: у зв`язку з наявністю рідної бабусі, ОСОБА_2 , яка потребує постійного догляду. Повідомив, що інші особи, які можуть здійснювати такий догляд відсутні. Зазначив, що службу у військовому резерві проходити не бажає; претензій до командування військової частини та Міністерства оборони України не має; від проходження військово-лікарської комісії відмовляється.

До рапорту позивач додав такі документи:

- копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ;

- копію паспорта ОСОБА_4 ;

- копію висновку ЛКК № 45, виданого ОСОБА_2 ;

- копію акта обстеження фактичного місця проживання;

- копію довідки № 23;

- копію візи ОСОБА_4 ;

- копію довідки про перетин кордону ОСОБА_4 ;

- копію довідки про тимчасовий захист ОСОБА_4 ;

- копію адвокатського свідоцтва;

- адвокатський ордер.

Звернення із рапортом здійснене позивачем у спосіб його надіслання засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення з описом вкладення на адресу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , номер поштового відправлення 490).

Згідно з даними відстеження Укрпошти поштове відправлення за номером 490 вручено адресату особисто 26 серпня 2023 року (адреса: м. Костопіль, 33426).

Докази розгляду військовою частиною НОМЕР_1 рапорту позивача від 23 серпня 2023 року про звільнення з військової служби в матеріалах справи відсутні.

Листами від 11 вересня 2023 року № 4167 «Щодо гр. ОСОБА_1 » та від 24 жовтня 2023 року № 5280 «Щодо гр. ОСОБА_1 » військова частина НОМЕР_1 повідомила представника позивача адвоката Буженка Ю.С. у відповідь на його адвокатський запит та скаргу про те, що рапорт ОСОБА_1 від 23 серпня 2023 року про звільнення його з військової служби не надходив.

Позивач, уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду його рапорту від 23 серпня 2023 року про звільнення з військової служби, звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Відповідно до частин першої-третьої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Згідно з абзацами першим-другим частини першої статті 39 Закону № 2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232.

Відповідно до підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232 порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначаються та регулюються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153).

Згідно з абзацом другим пункту 12 Положення № 1153 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до абзаців першого-четвертого пункту 233 Положення № 1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Абзацом першим пункту 234 Положення № 1153 передбачено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07 квітня 2017 року № 124, рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення - звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

За змістом статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Отже, бажання військовослужбовця звільнитися з військової служби виражається у формі письмового звернення рапорту, до якого додаються документи, що підтверджують підстави звільнення. Такий рапорт повинен бути розглянутий командуванням військової частини, до якої зараховано військовослужбовця, що виявив бажання звільнитися з військової служби. Своєю чергою розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Суд встановив, що 23 серпня 2023 року позивач звернувся до ротного командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини: у зв`язку з наявністю рідної бабусі, ОСОБА_2 , яка потребує постійного догляду. Повідомив, що інші особи, які можуть здійснювати такий догляд відсутні. Зазначив, що службу у військовому резерві проходити не бажає; претензій до командування військової частини та Міністерства оборони України не має; від проходження військово-лікарської комісії відмовляється.

До рапорту позивач додав такі документи: копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; копію паспорта ОСОБА_4 ; копію висновку ЛКК № 45, виданого ОСОБА_2 ; копію акта обстеження фактичного місця проживання; копію довідки № 23; копію візи ОСОБА_4 ; копію довідки про перетин кордону ОСОБА_4 ; копію довідки про тимчасовий захист ОСОБА_4 ; копію адвокатського свідоцтва; адвокатський ордер.

Звернення із рапортом здійснене позивачем у спосіб його надіслання засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення з описом вкладення на адресу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , номер поштового відправлення 490).

Згідно з даними відстеження Укрпошти поштове відправлення за номером 490 вручено адресату особисто 26 серпня 2023 року (адреса:

АДРЕСА_1 , докази розгляду військовою частиною НОМЕР_1 рапорту позивача від 23 серпня 2023 року про звільнення з військової служби в матеріалах справи відсутні.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому стверджує, що рапорт позивача від 23 серпня 2023 року військова частина НОМЕР_1 не отримувала. Зауважує, що надані позивачем докази надіслання рапорту від 23 серпня 2023 року є сумнівними, оскільки на накладній № 490 містяться індекс та адреса, які відповідають фактичним (35009, с. Мала Любаша, Рівненська область), а безпосередньо на трекінгу відправлення вказано, що поштове відправлення отримано у АДРЕСА_1 . На переконання відповідача, такі докази не можуть об`єктивно підтвердити факт одержання військовою частиною НОМЕР_1 рапорту позивача від 23 серпня 2023 року.

Суд відхиляє такі аргументи відповідача, оскільки надані позивачем докази надсилання рапорту, а саме: опис вкладення до листа на ім`я військової частини НОМЕР_1 , квитанція та накладна АТ «Укрпошта» містять правильну адресу одержувача та один і той же номер поштового відправлення 490), тобто не мають жодних розбіжностей, які б викликали сумніви у їх достовірності.

В аспекті цього суд уважає за необхідне відзначити, що ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження у цій справі суд скерував на адресу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення (номер поштового відправлення 734). Від відповідача до суду повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, згідно із яким поштове відправлення за номером 734 вручене військовій частині НОМЕР_1 21 жовтня 2023 року. Коли ж відстежити рух цього поштового відправлення на офіційному сайті Укрпошти (докази відстеження суд долучає до матеріалів цієї справи), то можна прослідкувати, що воно вручене одержувачу особисто за адресою АДРЕСА_1 , тобто як і у ситуації з рапортом позивача від 23 серпня 2023 року.

З огляду на вказане та обставина, що поштове відправлення позивача за номером 490 (рапорт від 23 серпня 2023 року з доданими до нього документами) вручене одержувачу особисто за адресою АДРЕСА_3 жодним чином не свідчить про його неодержання військовою частиною НОМЕР_1 .

Посилання відповідача на те, що у відповідях на адвокатські запити представника позивача військова частина НОМЕР_1 повідомляла, що рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 23 серпня 2023 року до військової частини не надходив, суд оцінює критично, позаяк такі відповіді (листи військової частини НОМЕР_1 від 11 вересня 2023 року № 4167 «Щодо гр. ОСОБА_1 » та від 24 жовтня 2023 року № 5280 «Щодо гр. ОСОБА_1 ») не є належними доказами неодержання військовою частиною НОМЕР_1 рапорту позивача від 23 серпня 2023 року, зважаючи на вказані вище докази відправлення та одержання поштового відправлення позивача за номером 490, які доводять протилежне.

Твердження відповідача про те, що з порушенням вимог статті 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» позивач не звертався особисто до безпосередніх чи прямих командирів військової частини НОМЕР_1 з питанням щодо звільнення його з військової служби суд відхиляє, оскільки рапорт позивача від 23 серпня 2023 року адресований ротному командиру військової частини НОМЕР_1 , тобто прямому начальнику позивача відповідно до абзацу другого статті 111 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (командир роти (корабля 4 рангу) підпорядковується командирові батальйону (дивізіону кораблів) і є прямим начальником усього особового складу роти (корабля)). Звернутися ж із рапортом засобами поштового зв`язку жодна норма чинного законодавства військовослужбовцю не забороняє.

Аргумент відповідача про те, що відсутні пояснення позивача й щодо того, чому із рапортом він не звернувся повторно, суд до уваги не бере, оскільки позивач мав відомості про те, що його рапорт від 23 серпня 2023 року відповідач отримав, а відтак позивач правомірно очікував розгляду саме цього рапорту.

Отже, отримавши рапорт позивача про звільнення з військової служби від 23 серпня 2023 року разом з доданими до нього документами, відповідач не вчинив жодних дій щодо його розгляду.

Суд відзначає, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Ураховуючи викладене, суд резюмує, що в межах спірних правовідносин мала місце протиправна бездіяльність відповідача, яка виразилась у нерозгляді рапорту позивача від 23 серпня 2023 року про звільнення з військової служби.

Водночас суд, установивши протиправну бездіяльність відповідача, повинен обрати ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, оскільки це є метою адміністративного судочинства відповідно до вимог частини першої статті 2 КАС України.

З огляду на встановлену судом протиправну бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорту позивача від 23 серпня 2023 року про звільнення з військової служби належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача розглянути цей рапорт.

У відзиві на позовну заяву відповідач повідомляє, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08 вересня 2023 року № 253 після проходження курсу базової загальновійськової підготовки у військовій частині НОМЕР_1 позивача було переміщено до місця проходження служби військової частини НОМЕР_2 , з огляду на що вирішення питання про його звільнення з військової служби є поза межами повноважень командира військової частини НОМЕР_1 , отже, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову таке не підлягатиме виконанню.

Так, до відзиву на позовну заяву відповідач долучив копію наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 вересня 2023 року № 253, згідно з яким солдата ОСОБА_1 належить вважати таким, що вибув для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_2 та виключено його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 08 вересня 2023 року.

Отже, станом на момент звернення з цим позовом до суду та постановлення судом рішення у цій справі позивач вже не проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а відтак вирішення питання про його звільнення з військової служби є поза межами повноважень командира чи іншої посадової особи цієї військової частини.

З урахуванням наведеного військова частина НОМЕР_1 , яка порушила право позивача оскаржуваною бездіяльністю, позбавлена можливості відновити це порушене право на виконання цього судового рішення, у зв`язку з чим вимога позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 23 серпня 2023 року про звільнення з військової служби та звільнити його з військової служби задоволенню не підлягає.

Водночас суд наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Суд вирішуючи спір, повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а.

У цій справі визнання судом протиправною бездіяльності відповідача щодо нерозгляду рапорту позивача від 23 серпня 2023 року про звільнення з військової служби без зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії на усунення такої бездіяльності не призведе до поновлення порушеного суб`єктивного права позивача, з огляду на що в задоволенні позовної вимоги в цій частині також належить відмовити.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Оскільки цим рішенням суду в задоволенні позову позивача відмовлено, підстави для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення відсутні.

Щодо клопотання позивача, яке зазначене у позовній заяві, про постановлення окремої ухвали, якою ініціювати питання про притягнення до відповідальності, визначеної законом посадової особи військової частини НОМЕР_1 , за грубі порушення вимог чинного законодавства щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої, другої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Отже, стаття 249 КАС України містить диспозитивну норму та закріплює право суду щодо постановлення окремої ухвали, а не обов`язок, а тому може бути ініційована виключно з ініціативи суду.

Однак під час розгляду цієї адміністративної справи суд не встановив підстав для постановлення окремої ухвали стосовно відповідача, тому заявлене позивачем клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до правил статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 23 лютого 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна