Справа № 240/30952/21
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Житомир справа № 240/30952/21

категорія 112030500

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства внутрішніх справ України про відмову у призначенні йому одноразової грошової допомоги,як інваліду 2 групу з 19.05.2021 внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оформлене листом від 19.08.2021 №К-21686/15;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України призначити, нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2021 року, як інваліду 2 групу з 19.05.2021, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що в період з 11.11.1974 по 12.03.1992 він проходив військову службу, а в період з 21.08.1981 по 11.09.1982 та з 31.08.1986 по 17.11.1987 приймав безпосередню участь в бойових діях на території республіки Афганістан. Зазначає, що під час безпосередньої участі в бойових діях ним були отримані захворювання, та як наслідок 19.05.2021 йому було встановлено ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. У зв`язку з цим, позивач вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Однак, рішенням Міністерства внутрішніх справ України комісії, оформленим листом від 19.08.2021 №К-21686/15, йому було відмовлено у призначенні та виплаті вказаної одноразової грошової допомоги, з посиланням на те, що Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850, поширюється виключно на працівників міліції, які мають відповідне спеціальне звання, водночас він проходив службу внутрішніх військах МВС РФ (військова частина № НОМЕР_1 ) та був звільнений 09.03.1992 у званні старшого прапорщика. Відтак, оскільки Міністерство внутрішніх справ України не є органом державної влади, який здійснював з ним розрахунок під час звільнення з військової служби, а тому не має повноважень на розгляд його заяви про призначення одноразової грошової допомоги. Позивач вважає вказане рішення протиправним, а тому він звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/30952/21 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Міністерство внутрішніх справ України подало до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувало проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначив, що заява ОСОБА_1 про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги була розглянута Міністерством внутрішніх справ України відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян". За результатами такого розгляду заявнику було повідомлено, що Міністерство внутрішніх справ України не є органом державної влади, який здійснював з ним розрахунок під час звільнення з військової служби, а тому не має повноважень із розгляду документів та прийняття рішення стосовно наявності (відсутності) підстав для нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги. У зв`язку із чим відповідач вважає, що в спірних правовідносинах "відмова" у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, як акт індивідуальної дії відсутній.

Крім того, у відзиві на позовну заяву Міністерство внутрішніх справ України акцентувало увагу на тому, що воно не наділене повноваженнями розглядати документи для призначення одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) збори чи для проходження військової служби у військовому резерві. Міністерство внутрішніх справ України відповідно до покладених зобов`язань розглядає документи про призначення одноразової грошової допомоги працівникам міліції подані відповідно до Порядку, підстав та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової трати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850. Зокрема зазначає, що згідно з пунктом 9 Порядку №850 Міністерство внутрішніх справ України в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції, або до уповноваженої установи МВС для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови. Враховуючи викладені вимоги законодавства, Міністерство внутрішніх справ України зауважило, що воно наділене повноваженнями розглядати документи для призначення одноразової грошової допомоги лише працівникам міліції, які проходили службу в органах внутрішніх справ України. Враховуючи вищезазначені обставини, Міністерство внутрішніх справ України просило відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

На підставі інформації, вказаної в довідці Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату від 04.04.1998 №4/110, судом встановлено, що в період з 11.11.1974 по 15.11.1976 ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в Збройних Силах СРСР, на яку він був призваний Житомирським міським військовим комісаріатом, а в період з 13.08.1977 по 23.03.1992 він проходив надстрокову військову службу, в тому числі в період з 21.08.1981 по 11.09.1982 та з 31.08.1986 по 17.11.1987 походив таку службу в Республіці Афганістан.

В подальшому ОСОБА_1 проходив військову службу у внутрішніх військах МВС російської федерації. На підставі наказу НПУ ВВ МВД РФ від 03.03.1992 №012л/с старший бортмеханік літака старший прапорщик ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас, а на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.03.1992 №52 с/ч (по стройовій частині) виключений з 12.03.1992 із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, а також направлений на військовий облік до Корольовського районного військового комісаріату м. Житомира.

Із наявного у справі витягу з протоколу засідання від 05.05.2021 №366 вбачається, що 11 регіональною військово-лікарською комісією по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України був проведений огляд позивача за наслідками якого встановлено, що наявні у ОСОБА_1 захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

У зв`язку з цим, Житомирською обласною МСЕК № 2 встановлено ОСОБА_1 з 19.05.2021 ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ №588123.

Позивач вважає, що внаслідок встановлення йому ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, він має право на отримання одноразової грошової допомоги.

З метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 звернувся до Міністерства внутрішніх справ України із заявою, в якій, керуючись статтею 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та нормами Порядку і умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850, просив прийняти рішення щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Вищезазначену заяву розглянув Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України та за наслідками цього розгляду надіслав ОСОБА_1 листа від 19.08.2021 №К-21686/15, в якому повідомив, що Міністерство внутрішніх справ України не є органом державної влади, який здійснював розрахунок під час його звільнення з військової служби, а тому не має повноважень із розгляду його документів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності. На обґрунтування вказаної позиції в листі від 19.08.2021 №К-21686/15 вказано наступне:

"Зазначена Вами, як підстава для призначення одноразової грошової допомоги, постанова Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 "Про затвердження Порядку і умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" поширюється виключно на працівників міліції, які мають відповідне спеціальне звання міліції. Із доданих до Вашої заяви копій документів з`ясовано, що Ви проходили службу у військовій частині № НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС рф та звільнені з військової служби 09.03.1992 у званні старшого прапорщика. За архівними обліковими даними МВС інформація стосовно проходження Вами служби в органах внутрішніх справ України відсутня. Таким чином, підстави для призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850 Вам, як особі, яка не мала на день звільнення зі служби спеціального звання міліції та не була працівником міліції України, відсутні".

Крім того, у вказаному листі від 19.08.2021 №К-21686/15 ОСОБА_1 було проінформовано, що з огляду на положення ст. 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п. 17 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.

ОСОБА_1 вважає, що Міністерство внутрішніх справ України протиправно відмовило йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, а тому він звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив строкову та надстрокову військову службу в Збройних Силах СРСР, а в подальшому - військову службу у внутрішніх військах МВС російської федерації (Військова частини НОМЕР_1 ). Із 12.03.1992 позивач був звільнений з військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 у запас та направлений на військовий облік до Корольовського районного військового комісаріату м. Житомира.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється Законом України від 25 березня 1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до змісту вимог абзацу 5 частини 9 статті 1, частини 8 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба включає серед іншого виконання військового обов`язку в запасі Збройних Сил України.

Після повернення на територію України ОСОБА_1 був направлений на військовий облік до Корольовського районного військового комісаріату м. Житомира та відповідно перебував у запасі Збройних Сил України. Крім того, позивач є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією його паспорта № НОМЕР_2 .

Частиною першою статті 40 Закону №2232-XII визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №2011-XII останній поширюється, зокрема, на:

- військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;

- військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісті;

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 статті 9 Закону №2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спірних правовідносин у даному випадку є відмова в призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцям та особам звільненим з військової служби інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, врегульовано статтею 16 Закону № 2011-XII.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 статті 16 Закону №2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:

- встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби (п. 5 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-XII);

- встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві (п. 6 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-XII).

Зі змісту вказаної норми вбачається, що одноразова грошова допомога є гарантованою державою виплатою лише тим особам, які за цим Законом мають право на її отримання, в тому числі військовослужбовцям та особам звільненим з військової служби, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби.

Надаючи оцінку доводам Міністерства внутрішніх справ України про те, що ОСОБА_1 не проходив служби в органах внутрішніх справ України, а був звільнений з внутрішніх військ МВС російської федерації, а тому Міністерство внутрішніх справ України не є органом, який здійснював з ним розрахунок при звільненні з військової служби, а тому не має повноважень на розгляд питання про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми міжнародних угод, які є частиною законодавства України, а саме: Угоди між державами-учасницями СНД про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей від 14 лютого 1992 року, Протоколу до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 19.01.1996, Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей і державне страхування військовослужбовців держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 15 травня 1992 року.

Суд звертає увагу, що на підставі Указу Президента України від 27.11.2023 №789/2023 "Про вихід України з Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей та Протоколу до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей" Україна вийшла з Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, учиненої 14 лютого 1992 року в м. Мінську, та вийшла з Протоколу до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, учиненого 19 січня 1996 року в м. Москві. Крім того, 23 грудня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1425 "Про вихід з Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їхніх сімей і державне страхування військовослужбовців держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав" на підставі якої Україна вийшла з Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їхніх сімей і державне страхування військовослужбовців держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав, вчиненої 15 травня 1992 року у м.Ташкенті.

Однак, спірні правовідносини виникли до видання Указу Президента України від 27.11.2023 №789/2023 та до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 23.12.2022, тобто до виходу України із вищезазначених міжнародних угод, а тому положення цих Угод підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Відповідно до статтей 1 та 2 Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року, за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Законом України від 07.06.2001 року №2495-ІІІ ратифіковано Протокол від 19 січня 1996 року до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.

Відповідно до статті 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Згідно з статтею 1 Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їхніх сімей і державне страхування військовослужбовців держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав пенсійне забезпечення й обов`язкове державне страхування військовослужбовців Збройних Сил держав-учасниць Співдружності та інших військових формувань, створених законодавчими органами цих держав, Об`єднаних Збройних Сил Співдружності, Збройних Сил й інших військових формувань колишнього Союзу РСР, а також пенсійне забезпечення сімей цих військовослужбовців здійснюються на умовах, за нормами і в порядку, що встановлені або будуть установлені законодавством держав-учасниць, на території яких проживають зазначені військовослужбовці та їх сім`ї, а до прийняття цими державами законодавчих актів з цих питань - на умовах, за нормами і в порядку, встановлених законодавством колишнього Союзу РСР.

З наведеного вбачається, що вищезазначеними міжнародними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у Збройних Силах держав-учасниць Співдружності чи військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.

Таким чином, вказаними міжнародними угодами передбачено, що за військовослужбовцями, особами, звільненими з військової служби, які мешкають на території держав учасників СНД, зберігається рівень прав та пільг, встановлених раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу PCP. Обов`язкове державне страхування (яке діяло як компенсаційний механізм соціального захисту на час підписання Україною цих угод) військовослужбовців Збройних Сил держав-учасниць СНД, Збройних Сил колишнього Союзу PCP здійснюється на умовах, за нормами і в порядку, що встановлені законодавством держав-учасниць, на території яких проживають військовослужбовці.

Відтак, суд приходить до висновку, що на позивача як громадянина, який проходив військову службу у Збройних Силах колишнього Союзу PCP та військову службу у внутрішніх військах МВД російської федерації, тобто в державі-учасниці Співдружності Незалежних Держав, після його звільнення зі служби та переїзду на постійне місце проживання до України (тобто з однієї державі-учасниці Співдружності до іншої) поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством для військовослужбовців Держави-учасниці Співдружності, обраної ним для постійного проживання, тобто встановлені законодавством України.

Слід зауважити, що механізм соціального захисту військовослужбовців, які отримали інвалідність у зв`язку з проходженням військової служби у вигляді страхових виплат, був передбачений Постановою Ради Міністрів СРСР від 30 грудня 1990 року №1393 "Про державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ". Згодом вказаний механізм був змінений на виплату одноразової грошової допомоги.

Як вже зазначалось судом, відносини щодо виплати одноразової грошової допомоги врегульовані Законом №2011-XII.

Статтею 3 Закону №2011-ХІІ передбачено вичерпний перелік осіб, на яких поширюється і на яких не поширюється дія вказаного Закону.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №2011-ХІІ вказано, що військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

В той же час, в пункті 2 частини 1 статті 3 даного Закону йдеться про військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти, без вказівки на те, в лавах яких військових формувань несли службу ці особи та без відсилочної норми на пункт 1 частини 1 статті 3 Закону. Немає підстав також робити висновок, що у пункті 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-ХІІ йдеться про військовослужбовців, перелічених у пункті 1 частини 1 статті 3 Закону.

Таким чином, виходячи з положень частин 2, 3 статті 3 Закону №2011-ХІІ, позивач не входить до переліку осіб, на яких дія Закону не поширюється.

Виходячи з вищенаведеного, законодавством України соціальний захист осіб, звільнених зі Збройних Сил, інших військових формувань колишнього Союзу PCP та країн-учасниць СНД, прирівняний до соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України.

Відтак, на підставі досліджених обставин справи та аналізу норм законодавства суд дійшов висновку, до спірних правовідносинах з приводу наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги застосуванню підлягають норми Закону України №2011-XII.

Згідно з частиною 6 статті 16-3 Закону України №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Зміст частини 6 статті 16-3 Закону України №2011-XII свідчить органом, який наділений повноваженнями на призначення та виплату одноразової грошової допомоги є не тільки Міністерство оборони України. Такими повноваженнями наділені також центральні органи виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Частиною 9 статті 16-3 Закону України №2011-XII передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог частини 9 статті 16-3 Закону України №2011-XII Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 25 грудня 2013 року № 975, якою затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.

Таким чином, законодавчим актом, якими врегульовано порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги, виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги прив`язується не до факту звільнення особи з військової служби, а до встановлення їй інвалідності за умови, що інвалідність є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Згідно з правовими нормами пункту 12 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Водночас, пункт 17 Порядку №975 визначає, що особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.

Однак, в даній справі позивач був звільнений зі служби у внутрішніх військах МВС російської федерації, відтак ані Міністерство оборони України, ані Міністерство внутрішніх справ України не здійснювали з ним розрахунок під час звільнення з військової служби.

Разом з тим, з інформації, вказаної в довідці до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ №588123 вбачається, що ОСОБА_1 інвалідність ІІ групи було встановлено внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Вказане свідчить, що захворювання позивача пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, а не із проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Згідно матеріалів справи в період з 13.08.1977 по 23.03.1992 позивача проходив надстрокову військову службу в Збройних Силах СРСР та під час неї, а саме з 21.08.1981 по 11.09.1982 та з 31.08.1986 по 17.11.1987, проходив службу в країнах, де велись бойові дії, позивач проходив в період в Республіці Афганістан.Таким чином, захворювання, що стало наслідком встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, пов`язане з проходження ним військової служби з 21.08.1981 по 11.09.1982 та з 31.08.1986 по 17.11.1987 на території Республіки Афганістан, де велись бойові дії, коли позивач був військовослужбовцем надстрокової служби Збройних Сил СРСР.

Згідно з пунктом 1 частини 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року № 10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ», прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

Відповідно до пунктів 1 та 2 постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування на Україні», Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про правонаступництво України», органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Таким чином, саме Міністерство оборони України є правонаступником Міністерства оборони СРСР, у підпорядкуванні якого перебували всі збройні формування СРСР.

Оскільки позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, а не із проходженням служби в органах внутрішніх справ, і при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, він проходив надстрокову службу в Збройних Силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого, в подальшому, стало Міністерство оборони України, то в силу статті 16-3 Закону України №2011-XII та пункт 17 Порядку №975 саме Міністерство оборони України, у даному випадку, є органом, який уповноважений вирішувати питання щодо наявності підстав для призначення та виплати одноразової грошової допомоги позивачу.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що із заявою по призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 звертався не до Міністерства оборони України, а до Міністерства внутрішніх справ України, тобто до органу, не уповноваженого на розгляд питання щодо наявності підстав для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

З огляду на зазначене суд вважає, що відповідач, надіславши у відповідь на заяву ОСОБА_1 листа від 19.08.2021 №К-21686/15 з повідомленням про те, що Міністерство внутрішніх справ України не має повноважень із розгляду його документів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, Київ, 01601; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович