Справа № 420/8877/23
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/8877/23

Перша інстанція: суддя Хом`якова В.В.,

повний текст судового рішення

складено 08.11.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу в частині, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

24 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2022 №46 в частині позбавлення матроса ОСОБА_1 додаткової винагороди за серпень 2022 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (зі змінами) та на підставі рішення Міністра оборони України від 07 березня 2022 року №248/121.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.03.2022 добровільно пішов до лав Збройних сил України. В квітні 2022 року позивача у складі підрозділу було відряджено у с. Калуга Березнегуватського району Миколаївської області для забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації. Починаючі з квітня 2022 року до вересня 2022 року включно позивач приймав безпосередню участь у бойових діях в районі зазначеного населеного пункту. За серпень 2022 року відповідачем не була нарахована та виплачена додаткова винагорода позивачу. У зв`язку з вказаними обставинами позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконної бездіяльності та про зобов`язання вчинити певні дії. Одеським окружним адміністративним судом 06.03.2023 відкрито провадження у справі №420/4338/23, в межах якої 17.04.2023 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому послався на те, що позивача позбавлено додаткової винагороди за серпень 2022 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2022 року №46 за відмову виконувати бойові накази (розпорядження). З вказаним наказом позивач не був ознайомлений та дізнався про його існування лише 17.04.2023 з відзиву на позов у справі №420/4338/23. Позивач вважає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2022 року №46 в частині позбавлення його додаткової винагороди за серпень 2022 року є незаконним та підлягає скасуванню. У наказі є посилання на відмову позивача від виконання бойового наказу 20.08.2022 та 27.08.2022. Однак вказане твердження не відповідає дійсності, оскільки позивач 20.08.2022 та 27.08.2022 не отримував бойових наказів. 20.08.2022 позивач, зважаючи на свій поганий стан здоров`я, усно повідомив командира роти вогневої підтримки про те, що погано себе почуває та додатково вказав, що відповідно до висновку військово-лікарської комісії є непридатним до військової служби у мирний час та обмежено придатним у військовий час. Командир роти запропонував позивачу надати письмові пояснення з цього приводу, що позивач і зробив, подавши пояснення від 20.08.2022 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , про те, що він не відмовляється від виконання конкретного бойового наказу (завдання), а лише повідомляє про свою неспроможність виконувати бойові завдання в десантно-штурмових військах, морській піхоті та у плавскладі.

Під час зарахування на військову службу позивач надав усі наявні документи, які посвідчують особу, в тому числі обліково-послужну картку до військового квитка, з якої вбачається, що позивач є негодним до військової служби у мирний час та обмежено годним у військовий час. Незважаючи на вказаний документ та вимоги законодавства, позивача для вирішення питання про зарахування на військову службу та, зокрема до певного роду військ, не направили для проходження медичної комісії та зарахували у окремий батальйон морської піхоти (в/ч НОМЕР_1 ). У вказаному батальйоні позивач без ротації приймав безпосередню участь у бойових діях з квітня 2022 року, попри те, що за станом здоров`я було дуже важко бігати та проходити великі відстані зі зброєю та у бойовій амуніції. Незважаючи на це, позивач наскільки мав змоги виконував свій обов`язок та бойові накази командирів. Однак 20.08.2022 року стан позивача погіршився, дихати стало дуже важко, що перешкоджало виконанню бойових завдань, а тому він вирішив повідомити про це командира. В тому стані, в якому перебував позивач він не міг повноцінно виконувати бойові завдання, що могло створити небезпеку для життя своїх побратимів. Однак командир батальйону ніяк не відреагував на письмові пояснення позивача, тому він вдруге 27.08.2022 звернувся до командира взводу з рапортом, в якому вказав на неможливість виконувати бойові завдання у зв`язку зі слабим станом здоров`я. Після цього позивача все ж таки спрямували до військового шпиталю, де він пройшов лікування та військово-медичку комісію, за висновками якої від 14.10.2022 позивач не може проходити службу в десантно-штурмових військах, морській піхоті, плавскладі та спецспорудах. Відповідач не виконав вимоги законодавства щодо медичного обстеження позивача під час прийняття на військову службу, не прийняв до уваги наявні у нього документи, з яких вбачалось, що позивач є обмежено годним у військовий час, не відреагував на скарги позивача щодо погіршення стану здоров`я, а навпаки безпідставно прийняв вказані скарги як відмову виконати бойовий наказ. За вказаних обставин наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2022 року №46 не можна вважати законним та прийнятим у межах повноважень, наданих командиру військової частини.

Позивач звертає увагу суду на те, що з 24.02.2022 у військовослужбовців Збройних Сил України, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, виникло право на отримання додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Підставою для нарахування та виплати такої винагороди є відповідний наказ командира. Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України N 260 від 07.06.2018 (далі - Порядок №260). На виконання Постанови № 168 Міністром оборони України надано доручення від 23.06.2022 № 912/з/29 (телеграма), згідно з пунктом 10 якого до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які відмовилися від виконання бойових наказів (розпоряджень) - за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошено наказом командира (начальника). Ні Постанова КМУ № 168, ані рішення Міністра оборони не передбачають видання наказів про позбавлення такої винагороди.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що Відповідно до вимог ст. ст. 6, 11, 16, 119, 120, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, матрос ОСОБА_1 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і Законів України, бути зразком високої культури, скромності й витримки, поважати честь і гідність кожної людини, виявляти повагу до військовослужбовців, шанувати честь і гідність товаришів по службі, додержуватись правил військової ввічливості та поведінки, не допускати негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків явно злочинного наказу, виявляти повагу до начальників і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни. Положеннями ст. ст. 28-33, 35-37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що усні або письмові накази начальника обов`язкові для виконання підпорядкованими військовослужбовцями.

Проте, матрос ОСОБА_1 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеними вище вимогами законодавства, що регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи реальну можливість належно їх виконувати, свідомо, допустив їх порушення за наступних обставин. Відповідно до письмового бойового розпорядження командира НОМЕР_2 окремого батальйону морської піхоти (військова частина НОМЕР_1 ) майора ОСОБА_2 № 88/дск від 14.08.2022 року перед військовослужбовцями із особового складу 1, 2 рот морської піхоти, десантно-штурмової роти, роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , ставилися завдання щодо сформування зведеного взводу укомплектувати його зброєю згідно штату та перебувати в готовності для виконання раптово виникаючих завдань, бути в готовності для передачі взводу командиру зведеної роти за сигналом. Вказане бойове розпорядження доведено до командирів 1 та 2 роти морської піхоти, десантно-штурмової роти та роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , зокрема, командиру роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 капітану ОСОБА_3 .

З метою виконання бойових завдань, серед інших військовослужбовців роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , також визначено матроса ОСОБА_1 27.08.2022 о 09 год. 00 хв. під час проведення шикування особового складу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 командиром роти вогневої підтримки вказаної військової частини капітаном ОСОБА_3 перед строєм, уголос доведено до особового складу бойове розпорядження командира НОМЕР_2 окремого батальйону морської піхоти (військова частина НОМЕР_1 ) майора ОСОБА_2 № 88/дск від 14.08.2022, та оголошено список військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , серед яких також визначено матроса ОСОБА_1 , який, в свою чергу, поставив свій особистий підпис про ознайомлення з бойовим розпорядженням №88/дск від 14.08.2022 року в бланку «список особового складу роти вогневої підтримки, яким було доведено бойове розпорядження 18 ОБМП №88 від 14.08.2022» в графі № 21.

Однак, матрос ОСОБА_1 27.08.2022 о 09 год. 00 хв., знаходячись у строю, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, після доведення командиром бойового розпорядження , у порушення вимог ст. ет. 6, 11, 16, 28-38, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в присутності особового складу підрозділу, в умовах воєнного стану, відкрито відмовився виконати бойове розпорядження.

Матрос ОСОБА_1 , перебуваючи безпосередньо в районах ведення (здійснення) бойових дій здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії зі сторони російської федерації, 20.08.2022 року в письмовій формі відмовився виконувати бойові накази (розпорядження) командира військової частини НОМЕР_1 , надавши письмове пояснення зареєстроване в військовій частині НОМЕР_1 за вхідним № 2403 від 20.08.2022, де послався на свій фізичний стан.

27.08.22 матрос ОСОБА_1 , номер обслуги 2 гранатометного відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки надав рапорт про відмову виконувати бойове завдання в зв`язку з слабким станом здоров`я, а саме з низьким морально-психологічним та фізичним станом (зареєстрований за вхідним № 2547 від 30.08.2022 року.

Згідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності № 170 від 30.08.2022 було призначено службове розслідування за фактом відмови виконувати накази (розпорядження) командира військової частини НОМЕР_1 . Під час проведення службового розслідування встановлено, що військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і матросу ОСОБА_1 , був доведений зміст наказу (розпорядження) стосовно виконання бойового завдання в районі ведення бойових дій під час дії воєного стану , але вищевказані військовослужбовці (серед яких зазначений матрос ОСОБА_1 ) письмово відмовилися виконувати бойові розпорядження (накази) командира військової частини НОМЕР_1 пов`язуючи свою відмову з низьким морально-психологічним станом та станом здоров`я.

Заступник командира роти вогневої підтримки з МПЗ військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_4 в своєму письмовому пояснені зазначив, що 20.08.2022 група осіб зі числа особового складу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 (серед яких зазначений матрос ОСОБА_1 ) у письмовій формі відмовилися виконувати бойове завдання в районі виконання бойових завдань поставлених перед військовою частиною НОМЕР_1 . Та 30.08.2022 повторно відмовилися група осіб зі числа особового складу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 (серед яких знову був зазначений матрос ОСОБА_1 у письмовій формі відмовилися виконувати бойове завдання в районі виконання бойових завдань поставлених перед військовою частиною НОМЕР_1 . Матрос роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 в своєму поясненні від 20 серпня 2022 року та рапорті від 27.08.2022 аргументуючи свою відмову виконувати бойові завдання у зв`язку з його слабким фізичним та марально-психологічним станом здоров`я, не надав заступнику командира роти вогневої підтримки з МПЗ військової частини НОМЕР_1 капітану ОСОБА_4 жодних медичних документів, що підтверджували його слабкий стан здоров`я або звільняли від виконання службових обов`язків. Тому наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 46 від 31.08.2022) винесено рішення позбавити додаткової винагороди за серпень 2022 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 та на підставі рішення Міністра оборони України від 07 березня 2022 року №248/1217 військовослужбовців які відмовилися виконувати бойові накази (розпорядження), серед яких зазначений матрос ОСОБА_1 .

Представник позивача у відповідь на відзив, зазначив, що в серпні 2022 стан здоров`я став суттєвою перешкодою для виконання обов`язків військовослужбовця матроса гранатометного відділення противотанкового взводу вогневої підтримки десантно-штурмового батальйону морської піхоти. 20.08.2022 позивач доповів своєму командиру про те, що за станом здоров`я виконувати бойові завдання, та повідомив, що за висновком ВЛК до початку війни позивач є негодним для військової служби у мирний час та обмежено годним у військовий час, також позивач показав безпосередньому командиру обліково-послужну картку до військового квитка. Командир батальйону після звернення позивача не забезпечив проходження ним медичного обстеження та лікування і взагалі ніяк не відреагував на письмове пояснення від 20.08.2022.

Позивач не заперечує факту оголошення командиром роти вогневої підтримки особовому складу роти, в тому числі позивачу, бойове розпорядження командира НОМЕР_2 окремого батальйону морської піхоти, однак зазначає, що розпорядження не містить бойового наказу, а містить наказ командиру роти забезпечити комплектування зведеного взводу для виконання майбутнього бойового наказу. Ні в рапорті від 27.08.2023, ні в поясненнях позивач не вказував, що відмовляється виконувати конкретний бойовий наказ, оскільки ніякого бойового наказу не отримував. Звертає увагу суду на те, що надані суду документи не відповідають Порядку проведення службового розслідування у ЗСУ, затвердж. наказом Міноборони № 608 від 21.11.2017, відсутній акт службового розслідування щодо події, яка відбулась 20.08.2022 та відсутній акт службового розслідування щодо події, яка відбулась 27.08.2022, є два накази про проведення службового розслідування щодо одних і тих же подій. Відсутній акт службового розслідування, призначеного наказом від 15.07.2023. Також зазначає, що на час видання наказу, який оспорює позивач, рапорти ст.матроса Загороднього, ст.лейтенанта ОСОБА_5 , мол. сержанта ОСОБА_6 , сержанта Васіна, бойове розпорядження № 88/дск від 14.08.2022, Список особового складу роти вогневої підтримки, яким було доведено бойове розпорядження командира НОМЕР_2 ОБМП № 88 від 14.08.2022, не увійшли до матеріалів службового розслідування, призначеного наказом № 170 від 30.08.2022, то їх не має розглядати суд в якості підстави позбавлення позивача грошової винагороди. Вказує, що позбавлення виплати грошового забезпечення є видом дисциплінарної відповідальності, встановлення якого не відноситься до повноважень Міноборони України.

Представник відповідача на відповідь на відзив зазначив, що «під терміном «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів» (далі - бойові дії або заходи) слід розуміти виконання військовослужбовцем: бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка (який) веде воєнні (бойові) дії у складі діючого угруповань військ (сил) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України) в районі ведення воєнних (бойових) дій; бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення (в межах району виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, в тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки)) під час перебування у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи, включеної до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави.

На період дії воєнного стану військовослужбовцям встановлені виплати щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірах: 100 000 гривень військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно часу участі у таких діях або заходах). Райони ведення бойових дій визначати відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України, а склад діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави - відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України або начальника Генерального штабу Збройних Сил України. Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставах таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення; рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних ) завдань. Виплати додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень здійснювати на підставах наказів командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) особовому складу. В цих наказах про виплату додаткової винагороди виходячи з розміру 100 000 гривень за місяць обов`язково зазначати підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження). Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця па підставі рапортів командирів підрозділів. До наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30000 гривень не включаються військовослужбовці, які відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) - за місяць у якому здійснено таке порушення, оголошеного наказом командира (начальника). З моменту мобілізації ОСОБА_1 він набув статусу військовослужбовця, тобто особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби. Матрос ОСОБА_1 достовірно знаючи свої обов`язки військового та маючи реальну можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення , ніяких документальних підтверджень свого стану здоров`я позивач безпосередньому командиру не надавав, до медичної частини В/Ч НОМЕР_3 не звертався зі скаргами на стан здоров`я. Тільки 02.09.2022 після повернення до пункту постійної дислокації матрос ОСОБА_7 звернувся до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 та отримав направлення до медичного закладу на лікування, та вибув на лікування за місцем мешкання до КНП «Чорноморська лікарня».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.03.2022 року № 49 відповідно до загальної мобілізації Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на відповідну посаду матроса ОСОБА_1 , номер обслуги 2 гранатометного відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки, ВОС-145533М ШПК «матрос».

За серпень 2022 року позивачу не було виплачено додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», яка передбачає, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Позивач в позовній заяві зазначає, що дізнався про підстави позбавлення його додаткової грошової винагороди тільки в квітні 2023 року при ознайомленні з матеріалами судової справи № 420/4338/23, де у відзиві представник Військової частини НОМЕР_1 послався на наказ командира військової частини від 31.08.2022 №46 про позбавлення позивача додаткової винагороди за відмову виконувати бойові накази (розпорядження).

Відповідно до витягу з наказу від 31.08.2022 № 46 в частині, яка стосується позивача, зі змісту якого вбачається, що він був винесений за результатом службового розслідування факту відмови військовослужбовців, в тому числі ОСОБА_1 виконувати розпорядження командира В/Ч НОМЕР_1 , вирішено результати службового розслідування направити в орган ДБР СБУ, та позбавити матроса ОСОБА_1 , номер обслуги 2 гранатометного відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , який відмовився виконувати бойові накази (розпорядження), додаткової винагороди за серпень 2022 року відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 №168 та на підставі рішення Міністра Оборони України від 07.03.2022 № 248/1217.

Позивач вважає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2022 року №46 в частині позбавлення його додаткової винагороди за серпень 2022 року є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки ні 20.08.2022 ані 27.08.2022 позивач не отримував бойових наказів. 20.08.2022 стан здоров`я позивача погіршилось, що стало перешкоджати виконанню бойових завдань.

Згідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 170 від 30.08.2022 про те, що на підставі рапортів військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , включно рапорт №2547 від 30.08.2022 матроса ОСОБА_1 , став відомий факт невиконання бойового завдання особовим складом військової частини НОМЕР_1 , з метою уточнення обставин і об`єктивного з`ясування причин та умов, що сприяли вказаній події, з урахуванням вимог наказу Міністерства оборони України №745 від 22.12.2015 та з метою недопущення в подальшому подібних випадків, відповідно до вимог наказу Міністерства оборони України від 21.11.2017 року №608 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України», було призначено службове розслідування за фактом відмови виконувати накази (розпорядження) командира військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до письмового бойового розпорядження командира НОМЕР_2 окремого батальйону морської піхоти (військова частина НОМЕР_1 ) майора ОСОБА_2 № 88/дск від 14.08.2022 року перед військовослужбовцями із особового складу 1, 2 рот морської піхоти, десантно-штурмової роти, роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , ставилися завдання, зокрема для командира роти вогневої підтримки щодо сформування зведеного взводу роти вогневої підтримки, укомплектувати його зброєю згідно штату та перебувати в готовності для виконання раптово виникаючих завдань, бути в готовності для передачі взводу командиру зведеної роти за сигналом.

Під час проведення службового розслідування за фактом відмови особовим складом військової частини НОМЕР_1 виконувати накази (розпорядження) командира військової частини НОМЕР_1 встановлено, що: з пояснень капітана ОСОБА_8 , заступника начальника штабу з мобілізаційної роботи (старшого оперативної групи в пункті постійної дислокації АДРЕСА_1 ) стало відомо, що 14.08.2022 він особисто довів зміст розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , щодо направлення особового складу в район виконання завдань, але в супереч вимогам діючого законодавства України та Статутам Збройних Сил України відмовились виїжджати в район виконання завдань декілька військовослужбовці, в тому числі ОСОБА_1 . Вищевказані військовослужбовці написали рапорти, в яких відмовились виконувати бойові завдання.

Матрос ОСОБА_1 , номер обслуги 2 гранатометного відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки, 20.08.2022 року в письмовій формі відмовився виконувати бойові накази (розпорядження) командира військової частини НОМЕР_1 надавши письмове пояснення, зареєстроване в військовій частині НОМЕР_1 за вхідним № 2403 від 20.08.2022 , де послався на фізичний стан.

27.08.2022 о 09 год. 00 хв. під час проведення шикування особового складу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 у лісосмузі поблизу населених пунктів Червоний Яр та Калуга, Березнегуватського району, Миколаївської області, де тимчасово дислокувались підрозділи вказаної військової частини, командиром роти вогневої підтримки вказаної військової частини капітаном ОСОБА_3 перед строєм доведено до особового складу бойове розпорядження (наказ) командира НОМЕР_2 окремого батальйону морської піхоти (військова частина НОМЕР_1 ) майора ОСОБА_2 № 88/дск від 14.08.2022.

За висновком службового розслідування встановлено, що матрос ОСОБА_1 , 27.08.2022 о 09 год. 00 хв., усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, після доведення командиром роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_3 бойового розпорядження у порушення вимог ст. ст. 6, 11, 16, 28-38, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в присутності особового складу підрозділу, в умовах воєнного стану, відкрито відмовився виконати бойове розпорядження, про що 27.08.2022 надав рапорт про відмову виконувати бойове завдання в зв`язку з його слабким фізичним та морально-психологічним станом здоров`я.

В матеріалах службового розслідування є пояснення заступника командира роти вогневої підтримки з МПЗ військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_4 від 30.08.2022, в якому він зазначив, що 20.08.2022 група осіб зі числа особового складу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 (серед яких зазначений матрос ОСОБА_1 ) у письмовій формі відмовилися виконувати бойове завдання в районі виконання бойових завдань поставлених перед військовою частиною НОМЕР_1 . При безпосередньому доведенні наказу повторно відмовилися група осіб зі числа особового складу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 (серед яких також був матрос ОСОБА_1 ) у письмовій формі відмовилися виконувати бойове завдання в районі виконання бойових завдань поставлених перед військовою частиною НОМЕР_1 , яка знаходилася в зоні виконання бойових завдань.

За розглядом матеріалів службового розслідування командиром військової частини НОМЕР_1 був прийнятий наказ від 31.08.2022 №46 про позбавлення військовослужбовців ( в тому числі матроса ОСОБА_1 ) додаткової винагороди за серпень 2022 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (зі змінами) та на підставі рішення Міністра оборони України від 07 березня 2022 року №248/1217. Цей наказ є предметом спору в частині, яка стосується позивача.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За змістом ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно п. 20 ч. 1 ст.106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 № 389-VIII (далі Закон № 389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону № 389-VIII).

Згідно ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон № 3543-XII), встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Види військової служби серед, яких вказана військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Частиною 4 ст. 24 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

При цьому, згідно з положеннями ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст. 2 Закону №2011-ХІІ).

Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» № 551-XIV від 24.03.1999 затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Згідно із ст.7 Дисциплінарного статуту застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.

Відповідно до ст.45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст.86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно ст.48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Відповідно до ст. 55 Дисциплінарного статуту командир бригади (полку, корабля 1 рангу) має право застосовувати стягнення, передбачені пунктами «а»-«ґ», а також пунктами «д»-«ж» (до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно) статті 48 цього Статуту.

Статтями 84, 85 та 87 Дисциплінарного статуту передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене після шести місяців з дня вчинення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Згідно із ч. 1 ст. 106 Дисциплінарного статуту усі заохочення та дисциплінарні стягнення, передбачені цим Статутом, у тому числі і заохочення, оголошені командиром усьому особовому складу підрозділу (команди), військової частини, заносяться у тижневий строк до службової картки військовослужбовця (додаток 3 до цього Статуту).

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби).

Згідно із ст. 6 Статуту внутрішньої служби внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Абзацами 2, 4 ст.11 Статуту внутрішньої служби передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.

Як передбачено ст. 12 Статуту внутрішньої служби про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Відповідно до ст.16 Статуту внутрішньої служби кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Згідно ст.49 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому. Солдат підпорядковується командирові відділення.

Статті 127-130 Статуту внутрішньої служби встановлюють, що солдат (матрос) (далі - солдат) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна.

Солдат зобов`язаний сере іншого підтримувати на високому рівні особисту бойову готовність, досконало володіти закріпленою за ним зброєю і технікою, тримати їх завжди справними, чистими, готовими до бою; знати тактику дій відділення в різних видах бою та вміло діяти в бою; сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням.

Внутрішній порядок - це суворе додержання визначених військовими статутами правил розміщення, повсякденної діяльності, побуту військовослужбовців у військовій частині (підрозділі) й несення служби добовим нарядом.

Внутрішній порядок досягається: глибоким розумінням, свідомим і неухильним виконанням військовослужбовцями обов`язків, визначених законами України та статутами Збройних Сил України; чіткою організацією бойової підготовки; зразковим бойовим чергуванням та несенням служби добовим нарядом; неухильним виконанням розпорядку дня; додержанням правил експлуатації озброєння, бойової та іншої техніки, матеріальних засобів, створенням у місцях розташування військовослужбовців умов для їх повсякденної діяльності, життя й побуту, що відповідають вимогам статутів Збройних Сил України; цілеспрямованою виховною роботою, поєднанням високої вимогливості командирів (начальників) з постійною турботою про підлеглих у додержанні їх прав, задоволенні потреб і зміцненні здоров`я; додержанням вимог пожежної безпеки, а також проведенням заходів щодо охорони довкілля в районі діяльності військової частини.

Згідно статей 26, 27 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Відтак, аналізуючи наведені вище норми, суд приходить до висновку, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення за видами, встановленими статтею 48 Дисциплінарного статуту. При цьому, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування, яке має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником) і дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 13.12.2017 за №1503/31371 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку виконавською дисципліною є належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями функціональних обов`язків (посадових інструкцій), наказів Міністерства оборони України, доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин).

Службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Згідно пункту 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися у разі: - невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; - невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; - неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; - дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; - втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; - порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; - недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; - внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; - повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; - вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; - скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; - надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 Розділу III Порядку рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Згідно пункту 3 розділу IV Порядку, військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

За результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу (пункт 2 розділу VI Порядку).

Згідно з вимогами пункту 3 розділу VІ Порядку якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до письмового бойового розпорядження командира НОМЕР_2 окремого батальйону морської піхоти (військова частина НОМЕР_1 ) майора ОСОБА_2 № 88/дск від 14.08.2022 року перед військовослужбовцями із особового складу 1, 2 рот морської піхоти, десантно-штурмової роти, роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , ставилися завдання, зокрема для командира роти вогневої підтримки щодо сформування зведеного взводу роти вогневої підтримки, укомплектувати його зброєю згідно штату та перебувати в готовності для виконання раптово виникаючих завдань, бути в готовності для передачі взводу командиру зведеної роти за сигналом.

27.08.2022 року о 09 год. 00 хв. під час проведення шикування особового складу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 у лісосмузі поблизу населених пунктів Червоний Яр та Калуга, Березнегуватського району, Миколаївської області, де тимчасово дислокувались підрозділи вказаної військової частини, командиром роти вогневої підтримки вказаної військової частини капітаном ОСОБА_3 перед строєм доведено до особового складу бойове розпорядження (наказ) командира НОМЕР_2 окремого батальйону морської піхоти (військова частина НОМЕР_1 ) майора ОСОБА_2 № 88/дск від 14.08.2022.

Дані обставини фактично апелянтом не заперечується в апеляційній скарзі.

На підставі рапортів військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , включно рапорт №2547 від 30.08.2022 матроса ОСОБА_1 , став відомий факт невиконання бойового завдання особовим складом військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 170 від 30.08.2022 було призначено службове розслідування за фактом відмови зокрема, позивача, виконувати накази (розпорядження) командира військової частини НОМЕР_1 .

За результатами проведеного службового розслідування було встановлено факт не виконання бойового наказу командира військової частини НОМЕР_1 .

Як зазначив апелянт 20.08.2022 та 27.08.2022 він не отримував бойових наказів, надавши рапорт та пояснення від 27.08.2022 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , про те, що він не відмовляється від виконання конкретного бойового наказу (завдання), а лише повідомляє про свою неспроможність виконувати бойові завдання в десантно-штурмових військах, морській піхоті та у плавскладі у звязку із слабким станом здоровья, а саме: низьким морально-психилогічним та фізичним станом (т.1 а.с.159-160)

Крім цього, апелянт додатково зазначив, що під час зарахування на військову службу позивач надав усі наявні документи, які посвідчують особу, в тому числі обліково-послужну картку до військового квитка , з якої вбачається, що позивач є негодним військової служби у мирний час та обмежено годним у військовий час.

На переконання колегії суддів сам факт наявності погіршення стану здоров`я позивача не можуть бути підставою для не виконання бойового наказу в умовах воєнного стану на території України, а невиконання позивачем бойового наказу було зумовлене суб`єктивними, а не об`єктивними причинами.

Статтею 60 Конституції України дозволено не виконувати лише явно злочинний наказ, яким даний бойовий наказ визнаний не був, адже апелянтом не надано доказів його оскарження у встановлено законом порядку.

Військовою присягою та вищезгаданими нормативно-правовими актами у сфері проходження військової служби пріоритетним та найважливішим завданням кожного військовослужбовця визначено якраз Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а відмовившись від виконання бойового наказу, позивач фактично відмовився від подальшої військової служби у відповідний момент.

Суд наголошує, що приписами Дисциплінарного статуту визначено можливість реагування керівним складом на військовослужбовця за фактичне невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.

В разі виникнення таких обставин командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Інститут дисциплінарної відповідальності є самостійним інститутом права, що підтверджується наявністю окремих ознак правового інституту: - однорідність фактичного змісту; - юридична єдність (комплексність) норм; - законодавча відособленість.

Дисциплінарна відповідальність, як самостійний вид юридичної відповідальності, є елементом у структурі правової системи країни та важливим чинником забезпечення дисципліни та правопорядку.

Дисциплінарний проступок, в контексті дисциплінарної відповідальності, можливо охарактеризувати як протиправну дію чи бездіяльність службовця, що порушує встановлений порядок виконання своїх обов`язків, встановлені вимоги до військової дисципліни або громадського порядку.

В свою чергу, дисциплінарне стягнення є мірою відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, яке лежить у колі дискреційних повноважень суб`єкта, відповідального та зацікавленого у дотриманні службовцем відповідних вимог дисципліни. Дисциплінарне стягнення виступає результатом карного процесу уповноваженої на це особи, що несе в собі наслідки особистого немайнового та майнового характеру.

Такі стягнення виражаються у вигляді негативної оцінки до певної події та засудженні поведінки службовця, вину та причетність якого буде належним чином встановлено.

У зв`язку з чим, заходи реагування у виді дисциплінарного стягнення є результатом встановлення істини у певній події, яка порушує вимоги дисципліни або належності виконання покладених на особу обов`язків з проходження служби. Такі заходи мають на меті попередити особу про необхідність дотримання встановлених до неї вимог, а також про можливість застосування більш суворого дисциплінарного стягнення у випадку повторних порушень дисципліни, що повинно спонукати службовця належним чином виконувати свої обов`язки та попередити, що усі наступні порушення не будуть залишені поза увагою.

Порядок і умови виплати вищенаведеної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України визначено Міністром оборони України в Окремому дорученні № 912/з/29 від 23.06.2022 (далі - Окреме доручення), яке є обов`язковим для виконання посадовими особами військових частин Збройних Сил України та застосовується з 01.06.2022.

За приписами пункту 3 Окремого доручення передбачено, що про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку, зокрема, командира військової частини, до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.

Також, згідно з пунктом 5 наведеного Окремого доручення встановлено, що виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. або 30000 грн. здійснювати на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини.

Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів п. 6 Окремого доручення.

Разом з тим, підпунктом 9.7 пункту 9 згаданого Окремого доручення передбачено, що військовослужбовці, які відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника) до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн або 30000 грн не включаються.

Таким чином, за процедурою, встановленою вищенаведеними приписами Окремого доручення, встановлено ряд підстав для невключення військовослужбовців до наказу про виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 у конкретному місяці, зокрема, у разі відмови військовослужбовця виконувати бойові накази (розпорядження) командира та відсутності документів, які підтверджують участь у бойових діях військовослужбовця.

Прийняття Міністром оборони України розпорядження від 23.06.2022 №912/з/29 узгоджується з повноваженнями, визначеними пунктом 17 Порядку № 260, а тому відповідні рішення підлягають врахуванню при вирішення питання про виплату додаткової допомоги, передбаченої Постановою №168.

Так, зі змісту відповідних рішень Міністра оборони України від 25.03.2022 №248/1298 та від 23.06.2022 № 912/з/29 та пунктів 1, 5 розділу XVI Порядку № 260 висновується, що виплата премії та додаткової винагороди здійснюється на підставі відповідного наказу командира частини, в якому зазначається конкретний перелік військовослужбовців, які набули право на дані виплати, з врахуванням дотримання даними військовослужбовцями норм чинного законодавства та належного виконання ними покладених на них обов`язків.

При цьому, позбавлення винагороди є наслідком накладення на позивача стягнення та передбачено окремим дорученням Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29.

Відповідно до статті 110 Дисциплінарного статуту усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі: прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.

Водночас, відповідно до статті 27 Дисциплінарного статуту військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Відтак, в даному випадку позбавлення додаткової винагороди військовослужбовця є похідними від встановлення факту не виконання бойового наказу командування військової частини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді К.В. Кравченко Н.В. Вербицька