Справа № 160/4963/24
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
27 лютого 2024 р.Справа №160/4963/24
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, відповідача-2: Новокадацького відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
22.02.2024 року (направлено засобами поштового зв`язку 27.01.2024 року) до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, відповідача-2: Новокадацького відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та його територіальний підрозділ - Новокодацький відділ у м. Дніпрі прийняти у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) здачу виданого їй 21.02.2022 року тимчасового посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 одночасно з декларацією від 10.10.2023 року про відмову від іноземного громадянства Російської Федерації та видати ОСОБА_1 взамін довідку про реєстрацію громадянкою України для подальшого оформлення паспорта громадянина України;
- визнати бездіяльність Новокодацького відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з наданням ОСОБА_1 адміністративних послуг документування паспортом громадянина України протиправною.
В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. ОСОБА_1 перебуваючи на законних підставах в Україні з 2003 року з реєстрацією місця проживання постійно з 13.08.2013 року, за фактом свого народження 1971 року у місті Ігрень Дніпропетровської області Української PCP на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України № 2235-ІІІ від 18.01.2001 «Про громадянство України» згідно прийнятому органом міграційної служби рішенню № 1216-000020288 набула за територіальним походженням громадянство України з 27.01.2022 року, про що 07.02.2022 року видана довідка про реєстрацію № 1216-000006110. 10.10.2023 року позивач, ОСОБА_1 , за місцем свого проживання в Україні звернулася до співвідповідача, Новокодацького відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, за здачею свого тимчасового посвідчення громадянина України одночасно з декларацією про відмову від іноземного громадянства, поданою відповідно до ч. 5 ст. 8 вказаного Закону № 2235-ІІІ через неможливість отримати документ про припинення попереднього іноземного громадянства з незалежних від неї причин. Однак, у відповідь співвідповідач заяву-анкету із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру формувати не став, подані позивачем документи для реєстрації такої заяви не прийняв, не перевіряючи їх повноту, та всупереч ч. 10 ст. 28 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», тобто протиправно, ані довідки про реєстрацію ОСОБА_1 , громадянкою України для подальшого оформлення паспорта громадянина України, ані самого такого паспорта не видав по теперішній час поза розумним строком. У своєму листі від 12.12.2023 року за № 1216-1501/1216-23 співвідповідач визнав факт звернення позивача за оформленням паспорта громадянина України, але став виправдовувати свою бездіяльність у наданні адміністративних послуг мотивами неповноти, неясності та відсутності законодавства, яке б врегулювало б спірні відносини множинного громадянства в умовах воєнного стану, що на засадах верховенства права згідно ст. 6 КАС України підлягає розгляду та вирішенню по суду в адміністративній справі за цим позовом. Позивач вважає таке ухилення від своєчасного оформлення їй паспорта громадянина України внаслідок необґрунтованої відмови в умовах воєнного стану прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства держави-агресора протиправною бездіяльністю через дискримінацію за ознакою попереднього громадянства з упередженим порушенням необхідного балансу інтересів всупереч взятим Україною її міжнародно-правовим зобов`язанням, на підставі чого недобросовісне втручання у повагу до мого приватного життя підлягає оскарженню згідно ст. 5 КАС України. Так, будучи громадянкою Росії, на підставі наданого їй дозволу органу міграційної служби від 25.12.2012 року за № с.17 на імміграцію в Україну на постійне проживання ОСОБА_1 , відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» на правах особи, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, 25.07.2013 року отримала посвідку на постійне проживання в Україні, видану органом № 1201 у формі книжечки серії НОМЕР_3 , яку своєчасно обміняла 13.03.2020 року на посвідку у формі ID-картки № НОМЕР_4 строком дії до 13.03.2030 року. Після видачі позивачу 21.02.2022 року відповідачем, в якості органу № 1201, тимчасового посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 строком дії до 27.01.2024 року на час виконання зобов`язання припинити громадянство Російської Федерації внаслідок військової агресії останньої на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року з 05 години 30 хвилин того ж дня на всій території України введений воєнний стан, неодноразово продовжений, востаннє до 14.02.2024 року.
Тому, 10.10.2023 року ОСОБА_1 , підписала декларацію про відмову від іноземного громадянства Росії, не маючи в умовах воєнного стану з незалежних від себе причин ні особисто, ні за посередництва органів державної влади України чи будь-яких держав-покровительок, можливості скористатися процедурою припинення громадянства держави-агресора, яка в умовах ведення неоголошеної війни фактично не здійснює такої процедури для заявників з постійним місцем проживання в Україні у жоден можливий спосіб прийняття відповідних клопотань. З цим, по суті, погодився співвідповідач, який у своєму листі № 1216-1501/1216-23 поставив тлумачення «нездійснення процедури притінення іноземного громадянства» за національним законодавством в залежність від віднесення до цього суспільного явища в іноземному законодавстві ворожої держави-супротивниці відсутності консульського прийому останньою такого роду клопотань, який, власне, припинений на час війни, стан якої Росією не визнається під страхом кримінального переслідування всякого за протилежне. Відповідно, переслідуючи своєю метою отримання адміністративних послуг з оформлення паспорта громадянина України, на виконання ч. 10 ст. 28 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» позивач того ж дня, 10.10.2023 року, прибула особисто до співвідповідача для здачі тимчасового посвідчення громадянина України одночасно з декларацією про відмову від іноземного громадянства, маючи при собі також необхідні для цього документи, а саме: довідку про РНОКПП, витяг про реєстрацію місця проживання в Україні, свідоцтво про народження, нотаріально посвідчений переклад державною мовою російського паспорта і свідоцтва про народження дочки, переклад державною мовою електронного листування з консульською установою держави-агресора у Прибалтиці і лист МЗС України. Однак, працівник співвідповідача, як територіального підрозділу ДМС, повноту поданих позивачем документів і відповідність їх оформлення вимогам законодавства перевіряти упереджено не став, слідуючи суто установками політичного керівництва ДМС України про неможливість прийняття подібних декларацій від натуралізованих іноземців з множинним громадянством держави-агресора, бо для них має прийматися спеціальне законодавство з врегулювання строку виконання їх зобов`язання припинити попереднє громадянство з урахуванням часу воєнного стану. Громадянство Росії стало визнаватися за ОСОБА_1 , як громадянкою Союзу PCP за паспортом серії НОМЕР_5 від 17.06.1988 року, без будь-якої добровільної дії з свого боку в адміністративному порядку обміну посвідчення її особи на паспорт нового зразка за принципом постійного місця проживання на час державонаступництва внаслідок переходу у 1990-91 рр. до Російської Федерації суверенітету над Приморським краєм, на території якого позивач на той час постійно мешкала, оскільки її батьки, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , етнічні українці, здобувши повну вищу технічну освіту, вимушені були переїхати з України у 1971 році у м. Владивосток на виконання обов`язкового для батька державного розподілу на роботу на ОСОБА_4 в дусі політики асиміляції, що проводилася на той час тоталітарним режимом КПРС. Власне, батьки одружилися у 1967 році, будучи студентами нині Дніпровського національного університету ім. О. Гончара, а позивачем мати завагітніла на останньому курсі навчання батька, і після зарахування його молодим спеціалістом на завод « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у м. Владивостоці з перейменуванням у 1972 році на завод «Ізумруд» мати була прийнята на роботу у 1973 році на одному з батьком підприємстві, що вбачається з копій трудових книжок батьків, свідоцтва про їх одруження в сукупності з архівними довідками. В свою чергу, позивач мусила дотримуватися адміністративного порядку обміну паспортів у зв`язку з оформленням у 1994 році паспорта для виїзду за кордон з комерційною метою за оформленими візами США.
Позивач перед поверненням у січні 2013 року вже на постійне проживання в Україну продала належну собі на праві власності на квартиру на АДРЕСА_1 , знявшись у лютому 2011 року за даними адресного листка вибуття з реєстраційного обліку. З квітня 2002 року позивач вела індивідуальне підприємництво в якості комівояжера («челнока») і в 2010 році мусила стати на облік у податковому органі за місцем знаходження своєї згодом проданої квартири, оскільки за попереднім місцем постійного проживання у АДРЕСА_2 , проведене передпродажне зняття з реєстрації сім`ї ОСОБА_5 у серпні 2007 року за даними адресних листків вибуття всіх нас до України. За офіційним повідомленням податкових органів іноземної держави (повідомлення та листи записів реєстру у додатку) позивач у зв`язку з прийнятим рішенням про припинення своєї діяльності знята з обліку індивідуальних підприємців 24.12.2019 року, а до того на час ведення цієї діяльності після розпродажу всього нерухомого майна своєї сім`ї стала у вересні 2013 року на реєстраційний облік у м. Владивостоці у знайомих приятелів на АДРЕСА_3 . Тим самим, з урахуванням фактичних обставин спланованої репатріації, в яких свідомо опинилася позивач, возз`єднуючись з родиною, поступово завершивши всі свої майнові, фіскальні та інші справи за місцем свого колишнього звичайного мешкання у Приморському краю, відповідно до ст. 5 Гаазької конвенції 1930 року позивач в очах будь-якої третьої держави позбулася всіляких тісних зав`язків з терористичною Росією в процесі своєї місцевої інтеграції в Україні.
Отже, проявляючи упередженість до необхідності формування заяви-анкети на оформлення паспорта громадянина України, працівник територіального підрозділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області нерозсудливо вимагав у позивача здобути дозвіл воюючої ворожої держави-супротивниці на відмову від її громадянства, висунувши завідомо нездійсненну для позивача умову документального підтвердження, що процедура оформлення припинення громадянства Росії не здійснюється, за відсутності у Законі України «Про громадянство України» за правилами обов`язкових для України міжнародних договорів жодної передбаченої ними потреби для заявника подавати будь-який документ такого роду, окрім як, власне, декларацію, через що позивачу довідка про реєстрацію громадянином України для подальшого оформлення паспорта громадянина України своєчасно видана не була за відсутності законних підстав для відмови в цьому, чим відповідачі необґрунтовано допустили оскаржувану бездіяльність, яка не відповідає вимогам також п.п. 1, 3, 6, 10 ч. 2 ст. 2 КАС України, протиправно не враховуючи всіх фактичних обставин припинення за місцем звичайного і переважного проживання позивача в умовах воєнного стану консульського прийому документів в Україні уповноваженими особами держави-агресора, з якою ще до її збройної агресії втрачені позивачем тісні зв`язки, що має значення для здачі тимчасового посвідчення громадянина України одночасно з подачею декларації про відмову від іноземного громадянства.
По виходу на пенсію у серпні 2002 року матері позивача, ОСОБА_6 (у дівоцтві Педан), останні вирішили повернутися в Україну всією родиною і в 2003 році переїхали до м. Дніпра, де у листопаді 2004 року помер батько позивача - ОСОБА_2 . На час здобуття позивачем вищої освіти до 2005 року і завершення потім всіх майнових та адміністративних справ сім`ї у Приморському краю дочка позивача, ОСОБА_7 , залишилася проживати у своєї баби, матері позивача, та набула громадянство України з видачею їй паспорта у червні 2014 року. За характером джерел своїх доходів і родом трудової діяльності комівояжера до надання позивачу дозволу на імміграцію остання мала переважно мешкати на ОСОБА_4 у Приморському краю, навідуючи мати і дочку до півроку у м. Дніпрі, що з часом став звичайним для позивача місцем проживання після 2013 року, а з погіршенням у 2019 році здоров`я матері, яка стала потребувати постійного догляду, позивач остаточно припинила свою діяльність індивідуального підприємця на ОСОБА_4 і розірвала всі зв`язки з терористичною Росією, відшукавши в Україні законні джерела доходів для існування з працевлаштуванням. Співвідповідач, не зважаючи на висловлене позивачем бажання, у письмовому вигляді відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови не надав, усно проінформувавши позивача про свої переконання, що позивач не має права здавати тимчасове посвідчення громадянина України одночасно з декларацією про відмову від іноземного громадянства, без вжиття відповідачами за даних обставин всіх можливих та необхідних заходів для всебічного аналізу причин оформлення такої декларації, тобто недобросовісно, у зв`язку з чим позивач залишила окрему письмову заяву, на яку отримала відповідь в порядку розгляду звернень громадян листом № 1216-1501/1216-23.
Раніше, як встановлено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.07.2023 року у № 160/8536/23, відповідач протиправно скасовував дозвіл на імміграцію позивача і посвідку на постійне проживання в Україні у формі ID-картки № НОМЕР_4 від 13.03.2020 року з покладенням на ОСОБА_1 , обов`язку у березні 2023 року виїхати з України, і це незважаючи на набуття нею за час постійного останні десять років проживання в Україні її громадянства у відповідності до мети отриманого поза квотою дозволу на імміграцію, а також на характер й особливості підстав набуття громадянства. У скасованому по суду рішенні відповідач виказує своє ставлення до позивача виключно як до іноземної громадянки воюючої держави-супротивниці з явним порушенням статті 3 Гаазької конвенції, що регулює деякі питання, пов`язані з колізією законів про громадянство, від 12 квітня 1930 року і статті 2 Закону України «Про громадянство України». При цьому, збереження позивачем набутого за територіальним походженням громадянства України відповідно до ст. 21 Закону України № 2235-ІІІ від 18.01.2001 пов`язане із скасувальною обставиною припинення (втрати чи виходу з) громадянства Росії до 27.01.2024 року, внаслідок чого для позивача бездіяльність відповідачів з наданням адміністративних послуг набуває значення несприятливих наслідків не лише ризику позбавлення дипломатичного захисту України, а й втрати її громадянства і документа, який посвідчує особу позивача, внаслідок попереднього протиправного вилучення для знищення посвідки на постійне проживання у формі ID-картки.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2024 року, зазначена вище справа була розподілена та 23.02.2024 року передана судді Пруднику С.В.
26.02.2024 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просить суд заборонити Новокодацькому відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області вносити подання про скасування рішення про оформлення набуття ОСОБА_1 громадянства України, а начальнику Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та його заступникам - скасовувати рішення від 27.01.2022 року за № 1216-000020288 про оформлення набуття ОСОБА_1 громадянства України.
Аргументи даної заяви зводяться до того, що після 27.01.2024 року стосовно позивача з посиланням на ст. 21 Закону України № 2235-ІІІ від 18.01.2001 «Про громадянство України» співвідповідач, Новокодацький відділ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, формально вже може готувати подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відповідно до підпункту "б" пункту 88 і пункту 96 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27.03.2001 року, яке разом з відповідною довідкою може бути розглянуто відповідачем, як територіальним органом Державної міграційної служби України, у будь-який час до ухвалення рішення по суті адміністративного позову. В свою чергу, в основу підстав адміністративного позову лягла відсутність будь-кого законного приводу не приймати здачу тимчасового посвідчення громадянина України одночасно з подачею декларації про відмову від іноземного громадянства через неможливість отримати документ про припинення попереднього іноземного громадянства з незалежних від позивача причин, обґрунтованість чого буде перевірятися судом під нас розгляду спору по суті і під час вирішення питання щодо забезпечення позову не досліджується, але підлягає оцінці з точки зору очевидності ознак протиправності допущеної бездіяльності за однією з дискримінаційних підстав і її несприятливих наслідків, які віднесені позивачем, в цілому, до предмету оскарження. Наразі, позивач залишається без дійсного документа, що посвідчує її особу, внаслідок чого отримала повідомлення від банківських установ про майбутню відмову в обслуговуванні рахунків і наданні платіжних послуг для безготівкових розрахунків через неможливість провести ідентифікацію та верифікацію клієнта. Оскарження в судовому порядку бездіяльності відповідачів з наданням мені адміністративних послуг документування паспортом громадянина України згідно частині 4 статті 150 КАС України не зупиняє їх і не обмежує у можливості скасувати рішення про оформлення набуття громадянства України і в силу факту такого оскарження, самого по собі, не тягне відкладення розгляду такого питання, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову. Тому, за заявою учасника справи на будь-якій стадії її розгляду забезпечення позову може переслідувати своєю метою забезпечення ефективного захисту порушених прав чи інтересів позивача, за захистом яких той звернувся, що диспозицією статті 150 КАС України визнається достатньою підставою для вжиття передбаченого у п. 2 ч. 1 ст. 151 цього Кодексу заходу заборони міграційній службі вчиняти дії з огляду на обґрунтоване припущення ризику неможливості відновити справедливий правовий стан позивача, який існував до імовірного порушення, внаслідок незворотності наслідків імовірного скасування рішення про оформлення набуття громадянства України ще до розв`язання адміністративним судом публічно-правового спору про множинне громадянство, чим виключитиметься можливість задоволення пред`явленого позову незалежно від з`ясування обґрунтованості його підстав.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2024 року, зазначена вище заява про забезпечення позову була розподілена та передана судді Пруднику С.В.
Проаналізувавши доводи заяви про забезпечення позову та додані до нього матеріали, суд вважає вказану заяву такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову (частина перша). Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Виходячи з аналізу вказаної норми, підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду;
2) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
3) очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень;
4) очевидність порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
При цьому, позов, згідно з ч. 1 ст. 151 КАС України, може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Таким чином суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України, заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд надає оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.
Крім того вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також, суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.
Як слідує із позову, публічно-правовий спір між сторонами існує, за переконанням заявника, за обставин прийняття оскаржуваних рішень з порушенням норм та вимог чинного законодавства України.
Виходячи з наведених у клопотанні фактичних обставин, суд відмічає, що правомірність та оцінка спірних рішень, процедурні питання дотримання їх прийняття підлягають з`ясуванню під час розгляду справи по суті про таке оскарження та буде дана судом за результатами розгляду справи.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 520/1545/19 наголосив на тому, що підстави забезпечення позову є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. Ухвала про забезпечення позову повинна бути судом вмотивована, а саме із зазначенням висновків про існування обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі, а також із зазначенням висновку про те, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача.
У постанові від 25 березня 2020 року у справі № 240/9592/19 Верховний Суд зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. При цьому заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами. У свою чергу співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
За висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 640/110/20, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, з наслідками, які настануть внаслідок, зокрема, зупинення дії оскаржуваного адміністративного акта. Заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас, для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у ч. 2 ст. 150 КАС України.
З урахуванням зазначених правових висновків Верховного Суду, суд враховує, що рішення чи дії суб`єктів владних повноважень мають певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Виходячи з наведеного, з огляду на те, що представником позивача у заяві не доведено, в контексті ст. 150 КАС України, наявність обставин, що можуть слугувати підставами для вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням того, що до поданої заяви не надано відповідних достатніх та беззаперечних доказів, а судом не виявлено фактів існування, на час прийняття даного судового рішення, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам заявника до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі, або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, або необхідності докладання значних зусиль та витрат для відновлення таких прав та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача, суд вважає, що заява є необґрунтованою, а тому відсутніми є підстави для її задоволення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 150-154 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, -
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити повністю.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник