Справа № 380/24504/23
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2024 рокусправа № 380/24504/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кузана Р.І. розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицького міжрайонної МСЕК (023) Львівського обласного Центру медико-соціальної експертизи про визнання протиправними дії та недійсною довідку, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Дрогобицького міжрайонної МСЕК (023) Львівського обласного Центру медико-соціальної експертизи (місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Руська, 20, ), в якому просить:

- визнати протиправними дії Дрогобицької міжрайонної МСЕК (023) Львівського обласного Центру медико-соціальної експертизи щодо не встановлення групи інвалідності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та видачі довідки «до акту огляду медико-соціальною експертною комісією»;

- визнати недійсними довідку про невизнання інвалідом від 01.08.2023;

- зобов`язати Дрогобицьку міжрайонну МСЕК (023) Львівського обласного Центру медико-соціальної експертизи повторно провести медико-соціальну експертизу щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на предмет інвалідності та визнати особою з інвалідністю і видати відповідну довідку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що у зв`язку з наявними у нього захворюваннями, а саме: лівобічний диспластичний коксатроз 111- 1У ст. контрактура лівого кульшового суглобу, вкорочення лівої нижньої кінцівки, остеохондроз попереково-крижового відділу хребта. S подібна сколіотична деформація хребта, ампутаційна культя 5 пальця правої кисті, після травматична згинальна контрактура 4 пальця правої кисті, порушення ходи та статики, дегенеративно-дистрофічними змінами поперекового відділу хребта, лівобічний сколіоз, протрузії між хребцевих дисків у сегментах L.2-L.3. L5 - S1. хрящові вузли Шмоля, функція опорно-рухового апарату порушена, що підтверджується медичними виписками. Позивач звернувся до КП Львівської обласної ради медико-соціальної експертної комісії Дрогобицької міжрайонної МСЕК для встановлення інвалідності. Жодної письмової відповіді щодо розгляду його питання на комісії не отримав. Лише усну відмову. Згодом, на початку жовтня 2023 року звернувся до МСЕК для того, щоб надали письмову відповідь щодо розгляду та визнання його інвалідності. Тоді ж отримав довідку Дрогобицької МСЕК про невизнання інвалідом від 01.08.2023. З даним висновком позивач не згідний, а тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Просить позов задовольнити.

Ухвалою від 23.10.2023 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою судді від 06.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач 14.12.2023 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що згідно з актом огляду медико-соціальної експертної комісії № 12/1787 від 01.08.2023, позивачу діагностовано лівобічний диспластичний артроз кульшового суглобу І-ІІ ст. на грунті вродженого звиху голови, лівої стегнової кістки з помірним больовим синдромом та помірним порушенням функцій ходи. Вказаний діагноз не є підставою для встановлення групи інвалідності. Тому, при огляді позивача Дрогобицька міжрайонна МСЕК прийняла рішення згідно з чинним законодавством, керуючись Положенням про медико-соціальну експертизу, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, Порядком та Критеріями встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затверджені наказом МОЗ України 05.06.2012 № 420, Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом МОЗ України 05.09.2011 № 561.

Звергає увагу, що у тексті позовної заяви позивач взагалі не наводить аргументів, якими обґрунтовує позовні вимоги. Весь текст позовної заяви зводиться лише до цитування загальних положень Конституції України та законів України, нормативно-правових актів Кабінету Міністрів та міністерств, практики КСУ та Верховного Суду, які є загальними та не стосуються обставин цієї справи, є нерелевантними.

Зазначає, що суди позбавлені можливості оцінювати підставність прийняття певного висновку, так як суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального та процесуального права.

Також звергає увагу, що позивач у цій справі фактично не погоджується із підставністю висновку Дрогобицької міжрайонної МСЕК 3 в частині невизнання його особою з інвалідністю. Крім цього позивач просить зобов`язати Дрогобицьку міжрайонну МСЕК Львівського обласного Центру медико-соціальної експертизи повторно провести медико-соціальну експертизу щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на предмет інвалідності, визнати його особою з інвалідністю та видати довідку. Задоволення позовних вимог у цій справі призведе до того, що суд по суті здійснить власну оцінку підставності прийняття висновку МСЕК, чим фактично перебере на себе виключні повноваження МСЕК.

Вказує, що позивачу було повідомлено та роз`яснено право оскаржити рішення Дрогобицької міжрайонної МСЕК до Обласної МСЕК № 1, яка є вищим органом медико-соціальної експертизи та уповноважена скасовувати рішення районних МСЕК. Однак, позивач таким правом оскаржити рішення Дрогобицької міжрайонної МСЕК у визначений законодавством строк не скористався. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного хворого, позивачу діагностовано лівобічний диспластичний артроз кульшового суглобу І-ІІ ст. на грунті вродженого звиху голови, лівої стегнової кістки з помірним больовим синдромом та помірним порушенням функцій ходи.

За результатами огляду Дрогобицькою міжрайонною МСЕК Львівського обласного Центру медико-соціальної експертизи позивачу видана довідка про невизнання інвалідом за формою 167/0, затвердженою наказом МОЗ України № 577 від 30.07.2012.

Не погоджуючись з діями Дрогобицької міжрайонної МСЕК (023) Львівського обласного Центру медико-соціальної експертизи про невизнання особою з інвалідності, позивач звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 19.11.1992 №2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон №2801-XII), Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі - Положення №1317), іншими нормативно-правовими актами.

Розділом IX «Медична експертиза» Закону №2801-XII передбачено в якості одного з видів медичної експертизи, поряд з такими видами медичної експертизи, як: судово-медична і судово-психіатрична експертизи, патологоанатомічні розтини, військово-лікарська експертиза тощо, такий окремий вид медичної експертизи, як експертиза стійкого розладу функцій організму (медико-соціальна експертиза).

Положення №1317 визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Пунктом 3 Положення №1317 встановлено, що медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» особа з обмеженнями повсякденного функціонування направляється для проходження медико-соціальної експертизи з метою підтвердження стійкого обмеження життєдіяльності та встановлення статусу «особа з інвалідністю» або «дитина з інвалідністю» у разі виявлення мультидисциплінарною реабілітаційною командою ознак стійкого обмеження життєдіяльності, що зазначається в індивідуальному реабілітаційному плані.

Приписами пунктів 17 - 20 Положення №1317 визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я.

Комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України.

Відповідно до пункту 2.2. Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 №561, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 за №1295/20033 (далі - Інструкція №561), особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II або III група інвалідності.

Згідно з пунктом 27 Положення №1317 підставою для встановлення I групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

До I групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

Критеріями встановлення I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи у значному III ступені: нездатність до самообслуговування чи повна залежність від інших осіб; нездатність до пересування чи повна залежність від інших осіб; нездатність до орієнтації (дезорієнтація); нездатність до спілкування; нездатність контролювати свою поведінку; значні обмеження здатності до навчання; нездатність до окремих видів трудової діяльності.

Підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

Критеріями встановлення II групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження у вираженому II ступені однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи: обмеження самообслуговування II ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до самостійного пересування II ступеня - здатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до навчання II ступеня - нездатність до навчання або здатність до навчання тільки у спеціальних навчальних закладах або за спеціальними програмами вдома; обмеження здатності до трудової діяльності II ступеня - нездатність до провадження окремих видів трудової діяльності чи здатність до трудової діяльності у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів і/або спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб; обмеження здатності до орієнтації II ступеня - здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб; обмеження здатності до спілкування II ступеня - здатність до спілкування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності контролювати свою поведінку II ступеня - здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою сторонніх осіб.

Підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені: обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані; обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає); обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії); обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів; обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації; обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов.

Відповідно до пункту 1.10 Інструкції №561 при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.

Суд зазначає, що чинними законодавством визначено можливість оскарження рішення медико-соціальної експертної комісії та проведення переогляду особи медико-соціальною комісією вищого рівня та прийняття нею остаточного рішення.

Пунктами 23, 24 Положення №1317 визначено, що у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або особа з інвалідністю має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров`я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров`я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення.

Рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ.

МОЗ за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико-соціальної експертизи.

Суд зазначає, що судовому захисту належить лише порушене право. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Обов`язковою умовою визнання протиправним рішення є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цим рішенням.

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо: по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції і по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Суд встановив, що рішення від 01.08.2023 є діюче, не скасоване, оскільки позивач не оскаржив його у порядку, визначеному пунктами 23, 24 Положення №1317.

Водночас суд зазначає, що вирішення питань щодо визначення міри втрати здоров`я та ступеня обмеження життєдіяльності особи, причини інвалідності є дискреційними повноваженнями відповідних комісій та вимагає наявності медичної освіти та спеціальних знань, в той час як адміністративний суд, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України, не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до компетенції цього органу.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів, що застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження в будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.09.2019 у справі №215/3246/17 та від 09.12.2019 у справі №160/9746/18.

Зі змісту позовної заяви та відповіді на відзив вбачається, що позивач не обґрунтовує заявлені позовні вимоги з посиланням на порушення МСЕК процедури розгляду питання про встановлення позивачу групи інвалідності, а фактично по суті не погоджується з рішенням МСЕК щодо невизнання його особою з інвалідністю, вказуючи при цьому на необґрунтованість такого рішення з огляду на перелік його захворювань. Водночас, оцінка стану здоров`я позивача на предмет наявності підстав для встановлення інвалідності виходить за межі питань права і не може оцінюватись судом.

Інших будь-яких доводів, які б свідчили про незаконність рішення або дій відповідача у спірних правовідносинах та могли бути оцінені судом, позивачем не наведено.

Завданням суду, при вирішенні цього спору, є перевірка дотримання медико- соціальною експертною комісією встановленого законом порядку проведення експертизи та відповідність її дій та рішень положенням спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини у цій справі.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що відповідач не порушив порядку розгляду питання встановлення групи інвалідності позивачу, а тому, оскаржене рішення відповідає положенням Інструкції №561, Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

У відповідності до вимог ст.139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дрогобицького міжрайонної МСЕК (023) Львівського обласного Центру медико-соціальної експертизи про визнання протиправними дії та недійсною довідку, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.І. Кузан