Справа № 308/22373/23
Суддя: Шумило Н. Б.
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі

головуючого судді - Шумило Н.Б.

за участю секретаря судового засідання Кравчук А.В.

представника позивача адвоката Лешанич Л.В.

представника відповідача Радь О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ужгород, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад обставин справи

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Петрик Віталій Васильович, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області від 18.11.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Зімбабве ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що 18.11.2023 року заступником начальника Ужгородського відділу №2 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Балог Олександром Юлійовичем було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЗК № 001397 стосовно громадянина Республіки Зімбабве ОСОБА_1 , у зв?язку із порушенням правил перебування останнього на території України, а саме: вчасно не залишив територію України після закінчення відповідного терміну перебування.

В той же день, 18.11.2023 року заступником начальника Ужгородського відділу №2 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Балог Олександром Юлійовичем було прийняте рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Відповідно до вказаного рішення уповноважені особи Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області вирішили: «примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Зімбабве ОСОБА_1 та зобов?язати його покинути територію України у термін до 17.12.2023 року. Як вбачається із даного рішення від 18.11.2023 року позивач знаходиться на території України незаконно, своєчасно після закінчення навчання територію України не покинув. З 2019 року знаходиться на території України незаконно. Однак, з рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 18.11.2023 року позивач не погоджується та вважає його таким, що винесено необґрунтовано та з порушенням вимог законодавства у сфері міграційних відносин. Відповідач під час оформлення адміністративних матеріалів у відношенні позивача не врахував те, що позивач проживає в Україні з листопада 2013 року, коли останній приїхав в Україну, щоб вивчати системну інженерію в Східному національному університеті імені Володимира Даля в Луганську. Після закінчення першого курсу та у зв?язку із військовою агресією росії у 2014 році позивач перевівся до Київського політехнічного університету, де навчався до 2017 року, а потім навчався на магістратурі в університеті «Крок» у місті Київ. Відповідач у своєму Рішенні від 18.11.2023 року зазначає, що позивач з 2019 року знаходиться на території України незаконно. Однак, сам позивач з 2019 року до дати прийняття Рішення від 18.11.2023 року жив на території України навіть не усвідомлюючи те, що його посвідка протермінована. Так, як позивач не знав, що термін його законного перебування на території України закінчився, то останній був позбавлений можливості залишити територію України протягом строку визначеного в законі. Вказує, що позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, під слідством в Україні не перебуває та відсутні інші підстави стосовно примусового повернення в країну походження або третю країну. Тобто, в порушення норм КУпАП, відповідач при винесенні оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення керувався виключно власними припущеннями щодо вчинення позивачем вказаного правопорушення, що є неприпустимим та свідчить про протиправність спірної постанови відповідача. Також зазначає, що Рішення відповідача від 18.11.2023 року є таким, що неможливо виконати. Для того, щоб покинути територію України, позивачу, як громадянину Республіки Зімбабве, необхідно отримати візу для проїзду на територію, з якою межує Україна, наприклад Угорщина, Словаччина, Румунія, Польща. Для того, щоб отримати таку візу, візові центри вимагають від позивача ОСОБА_2 на тимчасове місце проживання. А, як зазначено у самому Рішенні про примусове повернення позивача до країни походження, підставою для його винесення стало в тому числі відсутність такої посвідки. Отже, Рішення про примусове повернення позивача в країну походження винесене без врахування можливостей його виконання. Також позивач має міцні соціальні зв?язки в Україні. За період проживання в Україні у нього склалися сталі відносини з мешканцями населених пунктів, в яких він навчався. Про вказані обставини було відомо відповідачу на час складання оскаржуваного рішення. За наведеного вважає, що оскаржуване рішення про примусове повернення позивача до країни походження, винесене на формальних підставах, однак ці формальні підстави вирішують подальшу долю людини. При цьому, рішення повинно бути не лише законним, але й справедливим, відповідати критеріям людяності.

Процесуальні дії по справі, заяви сторін

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.12.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, про що повідомлено сторін.

26.12.2023 до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача Головного управління ДМС України в Закарпатській області - Радь О.І., який діє на підставі довіреності від 02.06.2023 року, поступив відзив на позовну заяву, до якого додано докази його надсилання стороні позивача. У відзиві зазначено, що пред`явлений позов є таким що не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що позивач проживає в Україні з листопада 2013 року, коли останній приїхав в Україну, щоб вивчати системну інженерію в Східному національному університеті імені Володимира Даля в Луганську. Після закінчення першого курсу та у зв`язку із військовою агресією росії у 2014 році позивач перевівся до Київського політехнічного університету, де навчався до 2017 року, а потім навчався на магістратурі в університеті «Крок» у місті Київ. Сам позивач у позові зазначив, що він з 2019 року до дати прийняття оскаржуваного рішення жив на території України навіть не усвідомлюючи те, що його посвідка протермінована.

У ході проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства у міграційній сфері 18.11.2023 працівниками Ужгородського відділу № 2 ГУ ДМС у Закарпатській області виявлено позивача, який з 2019 року знаходився на території України незаконно, а саме після закінчення дозволенного строку перебування - територію України не покинув. Таким чином позивач без належних на те законних підстав та документів протягом тривалого часу проживав на території України, у зв`язку з чим за порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за перевищення дозволеного строку перебування позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Крім того, у відзиві зазначено, що з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на підставі положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Ужгородським відділом №2 Головного управління ДМС у Закарпатській області 18 листопада 2023 року відносно позивача прийнято рішення № 9 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, згідно якого позивача зобов`язано покинути територію України до 17.12.2023 року.

Вважають, що оскаржуване рішення про примусове повернення з України позивача приймалось з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним, а вимоги позивача - незаконними та необґрунтованими. В задоволенні позову просять відмовити.

Розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема 09.01.2024 за клопотання представника позивача адвоката Петрика В.В.; 16.01.2024 за клопотанням представника позивача адвоката Лешанич Л.В. для ознайомлення з матеріалами справи; 31.01.2024 у зв`язку з оголошенням «Повітряної тривоги»; 20.02.2024 за клопотанням представника позивача для надання часу на залучення перекладача.

В судове засідання 26.02.2024 позивач не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення від нього не надходило. Заслухавши думку представників сторін, які не заперечили щодо розгляду справи без позивача, судом ухвалено проводити розгляд справи за відсутності позивача.

У судовому засіданні 26.02.2024 представник позивача - адвокат Лешанич Л.В., яка діє на підставі ордеру серія АО №1112888 від 16.01.2024, позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні тим, які викладені у позовній заяві. Крім того, зазначила, що позивач є громадянином Зімбабве, приїхав в Україну в 2017 році з метою здобуття освіти. Вказує, що позивач до дати притягнення його до адміністративної відповідальності та прийняття оскаржуваного рішення від 18.11.2023 року жив на території України і не знав, що його посвідка протермінована, та що термін його законного перебування на території України закінчився, тому був позбавлений можливості залишити територію України протягом строку визначеного в законі. Також зазначає, що рішення відповідача від 18.11.2023 року є таким, що неможливо виконати, оскільки у позивача відсутня посвідка на тимчасове проживання. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача Радь О.І., який діє на підставі довіреності від 02.06.2023, в судовому засіданні 26.02.2024 щодо вимог позову заперечив з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, пояснення надав аналогічні викладеним у відзиві. Вважає, що оскаржуване рішення законне і підстав для його скасування немає.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Зімбабве, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_1 від 04/05/2018, зі строком дії до 03/05/2028. Крім того, з копії вказаного паспорта слідує, що у такому наявна відмітка (штамп), «Строк перебування продовжено до 22.11.2019 року».

18.11.2023 заступник начальника Ужгородського відділу №2 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Олександр Балог за результатами розгляду матеріалів щодо громадянина Зономедза ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) установлено: знаходиться на території України незаконно, своєчасно після закінчення навчання територію України не покинув. З 2019 року знаходився на території України незаконно. Ураховуючи вищевикладене, з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Зімбавбе, ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 17.12.2023. Також, у вказаному рішенні зазначено, що громадянину Зімбавбе, ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, прийнято рішення про його примусове повернення, і що зобов`язується не пізніше 17.12.2023 року залишити територію України. Вказане підтверджується особистим підписом позивача, також у рішенні наявний підпис перекладача Бабич Ю.С.

Крім того, згідно доданих до відзиву копій документів слідує, що 18.11.2023 уповноваженою особою Державної міграційної служби України, Ужгородського відділу №2 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області заступником начальника відділу, Балог О.Ю. відносно ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серія МЗК №001397 від 18.11.2023, про те, що 18.11.2023 о 11:30 за адресою: с. Кінчеш було виявлено гр. Зімбабве, ОСОБА_1 , який ухилився від виїзду з України після закінчення законних підстав для перебування на території України, та з 2019 року знаходиться на території України незаконно, що є порушенням ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року та підпункту 1 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства не території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012р. №150, за що передбачена відповідальність відповідно до ч.2 ст. 203 КУпАП. Вказаний протокол підписаний особою стосовно якої складено адміністративний протокол, уповноваженою особою, яка склала протокол та перекладачем.

З копії постанови про накладення адміністративного стягнення серія ПН МЗК №001412 від 18.11.2023 вбачається, що така винесена уповноваженою особою Ужгородського відділу №2 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, начальником відділу Калабіга К.М., який розглянувши справу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 , постановив відповідно до ч.2 ст. 203 КУпАП накласти на ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. Вказана постанова підписана уповноваженою посадовою особою яка винесла постанову, копію постанови отримано ОСОБА_1 18.11.2023, та містить запис що постанова виконана 21.11.2023.

Копією квитанції № 1105011 від 21.11.2023 підтверджується, що ОСОБА_1 сплатив адміністративний штраф в розмірі 3400,00 грн.

Крім того, з копії студентського квитка серія НОМЕР_2 вбачається, що такий виданий Вищим навчальним закладом «Університет економіки та права «КРОК» ОСОБА_1 7 вересня 2017р. дійсний до 15 серпня 2019р.

03.02.2023 начальнику управління СБУ в Закарпатській області, начальнику ГУ ДМС України в Закарпатській області та керівнику Закарпатської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону 94 прикордонним загоном скеровано «Повідомлення щодо рішення про примусове повернення з України іноземців», в тому числі щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З доданої представником відповідача інформації з системи Аркан ЦП ДСК слідує, що громадянин Зімбабве ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 в проміжок часу з 01.01.2018 18.11.2023 Державний кордон України на виїзд з території України не перетинав.

Застосовані норми права, позиція суду та оцінка доводів

У відповідності до частин першої, другої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Позивач звернувся до суду з даним позовом непогоджуючись із оскаржуваним рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 18.11.2023 року.

Судом встановлено, що порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства громадянином Республіки Зімбавбе, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стало підставою для прийняття оскаржуваного в даній справі рішення.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI), а також міжнародними нормами.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною першою, третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно із пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі - Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території :

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи вразі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Частинами першою, другою статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Як встановлено із матеріалів справи, а саме копії паспорта ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 04/05/2018, у такому наявна відмітка, згідно якої позивачу було продовжено строк перебування до 22.11.2019 року. Доказів щодо подальшого продовження позивачу строку перебування до суду надано не було.

Так, начальником відділу Ужгородського відділу №2 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Калабіга К.М. відносно ОСОБА_1 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ПН МЗК №01412 від 18.11.2023 за порушення ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п.п.1 п.2 Порядку, затвердженого постановою КМУ відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. Вказаний штраф позивачем сплачено 21.11.2023.

Не зважаючи на вищенаведені норми закону та те, що порядок оформлення іноземцям та особам без громадянства документів на тимчасове або постійне проживання несе імперативний характер, доводи сторони позивача про те, що позивач не усвідомлював, що його посвідка протермінована, жодним чином не звільняють його від відповідальності, та не спростовують обставин викладених у вказаній постанові про накладення адміністративного стягнення.

Наведене вказує на пасивну поведінку позивача щодо належного дотримання законодавства України в частині оформлення дозвільних документів на тимчасове або постійне проживання, зокрема позивач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, правила перебування в Україні.

При цьому, позивач звертаючись до суду із вказаним позовом, просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області від 18.11.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Зімбабве ОСОБА_1 , посилаючись на те, що таке винесене без врахування можливостей його виконання, та на формальних підставах. При цьому, такі твердження сторони позивача визнаються судом неспроможними.

Як встановлено судом, що 18.11.2023 заступником начальника Ужгородського відділу №2 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Олександр Балог за результатами розгляду матеріалів щодо громадянина Зономедза ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) установлено: знаходився на території України незаконно, своєчасно після закінчення навчання територію України не покинув. З 2019 року знаходився на території України незаконно. Ураховуючи вищевикладене, з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Зімбавбе, ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 17.12.2023. Також, у такому вказано, що громадянину Зімбавбе, ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, прийнято рішення про його примусове повернення, і що зобов`язується не пізніше 17.12.2023 року залишити територію України. Вказане підтверджується особистим підписом позивача, також у рішенні наявний підпис перекладача Бабич Ю.С., що свідчить про те, що при винесенні оскаржуваного рішення було забезпечено участь перекладача.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон №3773-VI) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Судом встановлено, що позивач після закінчення дозволеного строку перебування не виїхав з території України, документів про продовження строку перебування в Україні, у встановлений законом строк не подавав. Крім того, з метою продовження строку перебування в Україні, отримання посвідки на тимчасове проживання, дозволу на імміграцію, після 2019 року не звертався. З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до компетентних органів не звертався. Вказане свідчить, що позивач усвідомлював, що тим самим порушує міграційне законодавство України.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання що позивач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме порушив покладений на нього чинним законодавством України обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

Окрім того, посилання сторони позивача на неможливість виїхати з України через відсутність у позивача діючої посвідки суд визнає неспроможними, оскільки стороною позивача не надано належних та достатніх доказів на їх підтвердження.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно з ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд висновує, що відповідач вказані вимоги щодо обов`язку довести правомірність свого рішення виконав.

Даючи оцінку спірному рішенню відповідача на відповідність критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що відповідач в межах спірних правовідносин діяв на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій та неупереджено.

Суд у даній справі також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, з врахуванням з`ясованих фактичних обставин по справі та досліджених доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.19, 26, 33, 68, 129 Конституції України, ст.ст.2, 3, 5, 9, 72, 75-77, 90, 139, 286, 288, 293 КАС України, ст. 203, 245, 251, 280 КУпАП, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, місцезнаходження: м.Ужгород, вул. Грибоєдова, 12а, .

Повне рішення суду складено 27 лютого 2024 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області Н.Б. Шумило