Справа № 420/17409/23
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/17409/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Димерлія О.О.,

суддів Танасогло Т.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 року у справі №420/17409/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

17 липня 2023 року ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просила:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 її середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 28 травня 2020 року по 28 червня 2023 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у день звільнення позивачки з військової служби відповідач не виплатив їй індексацію грошового забезпечення, яка на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.01.2023 року у справі №420/15974/22 виплачена ОСОБА_1 лише 28.06.2023 року, а тому на думку останньої, Військова частина НОМЕР_1 має виплатити на її користь середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 13 листопада 2023 року прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 27 червня 2020 року по 28 червня 2023 року, але не більше як за шість місяців, у сумі 12764,85 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивачка має право на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 червня 2020 року по 28 червня 2023 року.

Вирішуючи питання щодо визначення періоду та розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, що підлягає виплаті на користь позивачки, з посиланням на приписи статті 117 КЗпП України (в редакції, яка діє з 19.07.2022 року), суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування механізму розрахунку істотності частки середнього заробітку та відповідно зменшив розмір такої суми.

Не погоджуючись частково з вказаним рішенням суду, Військовою частиною НОМЕР_1 (далі скаржник) подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, дати проведення остаточного розрахунку, порядку здійснення такого розрахунку при звільненні.

На думку скаржника, відповідальність за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають виплаті, є видом юридичної відповідальності, яка повинна регламентуватись нормами права. В свою чергу, притягнення до юридичної відповідальності, не передбаченої законом, є недопустимим, оскільки у відповідності до приписів частини 2 статті 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавались законом як правопорушення.

При цьому, на переконання скаржника, при вирішенні питання про притягнення до юридичної відповідальності аналогія права не може застосовуватись.

Позивачка ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, яке у відповідності до вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як з`ясовано апеляційним судом, що ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу із наказу №27-РС від 28 травня 2020 року прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а з 27.06.2020 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.01.2023 року у справі №420/15974/22, яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.05.2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року.

28.06.2023 року, на виконання вище вказаного судового рішення у справі №420/15974/22, Військовою частиною НОМЕР_1 нарахована та виплачена позивачці індексація грошового забезпечення у загальному розмірі 77935 грн. 17 коп.

Після того, як на виконання судового рішення у справі №420/15974/22 позивачка отримала кошти, 17 липня 2023 року остання звернулася до суду з цим позовом і з наведених в ньому мотивів просила зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до приписів статті 117 КЗпП України.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно із вимогами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Дійсно, на даний час Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII та Положенням про проходження військової служби не врегульовані питання, пов`язані з виплатою грошового забезпечення або відповідних компенсацій військовослужбовцям у разі затримки проведення з ними повного розрахунку за час служби, не установлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.

Разом з цим, вказане ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовані спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) регламентовано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в будь якому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Приписами статті 117 КЗпП України установлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Оскільки в даному випадку спеціальним законодавством не установлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Відтак, апеляційний суд уважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України у спірному випадку.

З огляду на викладене вище, колегія суддів уважає, що суд попередньої інстанції під час розгляду цієї справи ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального права.

У відповідності до ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 року у справі №420/17409/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді Т.М. Танасогло А.В. Крусян