Справа № 140/35545/23
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2024-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року ЛуцькСправа № 140/35545/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ковальчука В.Д.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасувати рішення командира Військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , яке оформлено листом №642/6218, яким визнано відсутність підстав для звільнення з військової служби ОСОБА_1 згідно абз. «г» підпункту 2 пункту 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", а рапорт визнано таким, що не підлягає задоволенню, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорти ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", з урахуванням Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 є мобілізованим на військову службу з серпня 2022 року, на даний час проходить службу у ВЧ НОМЕР_1 .

31.08.2023 року ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення з військової служби. До рапорту додано наступні документи: копію рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.07.2023 року; довідку про склад сім`ї; копія свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 ; копію свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_3 ; копію договору про сплату аліментів та визначення місця проживання дитини від 31.05.2023 року; копія паспорту серія НОМЕР_4 .

03.10.2023 року позивачу було надано відповідь рішення, яким було визнано відсутність підстав для звільнення з військової служби згідно з абзацу ІІ підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" за сімейними обставинами (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) та вирішено що поданий рапорт задоволенню не підлягає.

З вказаним рішенням командира НОМЕР_5 позивач не погоджується, та вважає його незаконним, та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

На підтвердження обставин необхідності невідкладного звільнення, з причини необхідності здійснення виховання дітей було надано всі необхідні документи, зокрема: договір засвідчений нотаріально про сплату аліментів та визначення місця проживання дитини, на підставі якого вбачається, що керуючись нормою Сімейного кодексу, було узгоджено між батьками визначення місця проживання дітей з батьком. Відповідно до довідки про склад сім`ї вбачається, що діти зареєстровані та проживають з батьком. Матір вихованням дітей не займається, а тому погодилась на укладення договору про визначення місця проживання дітей з батьком та влаштовує особисте життя. Крім того ОСОБА_1 подавався рапорт на надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Однак зважаючи на наявну обґрунтовану підставу звільнення з військової служби ним не було зареєстровано рапорт, а подано рапорт на звільнення з військової служби.

Рішення командування позивач вважає незаконним з причини його невідповідності обставинам, які обґрунтовано та підтверджено в рапорті та з причини порушення процедури розгляду рапорту, а тому просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В наданий судом строк відповідач відзиву на позов не надав.

Дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 є мобілізованим на військову службу з серпня 2022 року, на даний час проходить службу у ВЧ НОМЕР_1 .

31.08.2023 року ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення з військової служби. До рапорту додано наступні документи: копію рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.07.2023 року; довідку про склад сім`ї; копія свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 ; копію свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_3 ; копію договору про сплату аліментів та визначення місця проживання дитини від 31.05.2023 року; копія паспорту серія НОМЕР_4 .

Листом військової частини від 03.10.2023 року ОСОБА_1 було відмовлено у звільненні з військової служби згідно з абзацу ІІ підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Вважаючи відмову у звільненні від служби протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 18.08.2023 №541/2023, від 06.11.2023 №734/2023.

Відповідно до п.2, 3 Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про ведення воєнного стану в України» військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Закон України «Про правовий режим воєнного стану» визначає зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб.

Так, згідно статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизні, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в України військової служби здійснює та визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Стаття 65 Конституції України передбачає: «Захист Вітчизні, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону».

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За змістом частини першої статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 4 статті 2 вказаного Закону передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 3 Закону № 2232-ХІІ визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «;Про Збройні Сили України», «;Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Підстави для звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначений виключний перелік підстав за якими контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, а саме:

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХIV (далі Статут внутрішньої служби Збройних Сил України).

Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Статтею 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Єдиноначальність - принцип управління за яким керівникові надаються широкі управлінські повноваження при персональній відповідальності за результати роботи.

Відповідно до пункту 58 Статуту внутрішньої служби командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.

Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

Як встановлено матеріалами справи, позивач виявив бажання звільнитися за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яким визначений виключний перелік сімейних підстав за якими військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного, а саме - через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Таким чином, для звільнення позивачу необхідно було надати докази про те, що він самостійно виховує дітей віком до 18 років.

Так позивачем до рапорту додано наступні документи: копію рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.07.2023 року; довідку про склад сім`ї; копія свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 ; копію свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_3 ; копію договору про сплату аліментів та визначення місця проживання дитини від 31.05.2023 року; копія паспорту серія НОМЕР_4 .

Судом встановлено, що 12.12.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області за №1837. Після реєстрації шлюбу дружина взяла прізвище ОСОБА_4 .

Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , виданого Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Волинській області від 06.07.2016 ) та ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_6 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 21.12.2021).

12.07.2023 суддею Луцького міськрайонного суду Волинської області Гринем О.М. ухвалено рішення по справі №161/9932/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу . Вказаним вище рішенням шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - розірвано.

Крім цього, 31.05.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено договір про сплату аліментів та визначення місця проживання дітей, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Сопропюк І.О. Відповідно до даного договору ОСОБА_7 зобов`язується щомісячно проводити сплату аліментів на у тримання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 1 500,00 гри. на кожну дитину, в період з 1.05.2023 до З 1.05.2025. А також відповідно до вказаного договору було досягнуто домовленості про визначення місця проживання дітей з батьком ОСОБА_1 .

Суд вважає, що зазначений договір не свідчить про те, що ОСОБА_1 самостійно виховує дітей віком до 18 років з огляду на таке.

Згідно з статтею 51 Конституції України, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

У відповідності до статті 15 Сімейного кодексу України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані між собою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з статтею 150 Сімейного кодексу, виховувати дитину батьки зобов`язані в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Також батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (стаття 157 Сімейного кодексу).

Враховуючи, що матір ОСОБА_7 не позбавлена батьківських прав щодо малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також те, що вона зобов`язана виховувати дітей, позивачем у суді не доведено, що він самостійно виховує дітей віком до 18 років, а тому підстав визнання протиправним та скасувати рішення командира Військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , яке оформлено листом №642/6218, яким визнано відсутність підстав для звільнення з військової служби ОСОБА_1 згідно абз. «г» підпункту 2 пункту 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" суд не вбачає.

З огляду на викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 243 - 246, 263 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В Д. Ковальчук