Справа № 140/8264/23
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 140/8264/23 пров. № А/857/18598/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року, прийняте суддею Денисюк Р.С. у місті Луцьк, у справі за позовом ОСОБА_1 до Шостого прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Шостого прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (надалі ПЗ, відповідач) про визнання протиправними дій на стадії виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 у справі №140/155/20 щодо не врахування щомісячної додаткової винагороди при обрахунку середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 ; зобов`язання нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення, включивши до його обрахунку щомісячну додаткову винагороду, з урахуванням раніше сплачених коштів на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 у справі №140/155/20; визнання протиправними дій на стадії виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 у справі №140/155/20 щодо утримання із середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 податку на прибуток з доходів фізичних осіб; зобов`язання сплатити рівноцінну та повну компенсацію податку на прибуток з доходів фізичних осіб утриманого із суми середнього розміру грошового забезпечення, нарахованого на виконання вказаного судового рішення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 у позові відмовлено повністю.

Суд зазначив, що даний адміністративно-правовий спір виник у зв`язку з не врахуванням при обрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) щомісячної додаткової винагороди на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 у справі №140/155/20. Суд звертає увагу, що питання включення даного виду щомісячної додаткової грошової винагороди до середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати належних позивачу при звільненні сум не було предметом розгляду адміністративної справи №140/155/20.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що згідно пункту 8 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.02.2016 №73 винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Оскільки середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не входить до складу грошового забезпечення, а є фактично мірою відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, суд дійшов до висновку, що відповідач, вчиняючи дії щодо утримання із середнього розміру заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати належних позивачу сум при звільнені податку на прибуток з доходів фізичних осіб, діяв правомірно.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що останні 12 місяців перед звільненням щомісячна додаткова грошова винагорода, що передбачена Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.02.2016 №73 нараховувалася і виплачувалась позивачу щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні. Вважає, що відповідач на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 у справі №140/155/20, обраховуючи згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 суму середнього заробітку стягувача за час затримки розрахунку при звільненні протиправно та незаконно не врахував щомісячну додаткову грошову винагороду, що призвело до протиправності дії відповідача на стадії виконання зазначеного судового рішення.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково.

Відповідачем подано відзив, у якому позовні вимоги не визнає у зв`язку з їх безпідставністю.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, 24.03.2020 Волинським окружного адміністративного судом ухвалено рішення у справі №140/155/20, яким Луцький прикордонний загін зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні останнього із військової служби за період 02.08.2018 по 24.03.2020.

У відповідності до змісту відповіді Волинського ПЗ від 13.03.2023 №11/1905-23-вх-15 на надісланий адвокатський запит від 03.03.2023 за №723 відповідачем при обрахунку та виплаті на виконання рішення у справі №140/155/20 середнього розміру грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні не була включена щомісячна додаткова грошова винагорода, а також не була застосована компенсація нарахованої суми податку з доходів фізичних осіб.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач, через свого представника ОСОБА_2 , звернувся із даним позовом до суду.

Нормою частини 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону.

Статтями 1, 2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Положеннями статті 2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина 4 даної статті визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Таким чином, проводячи аналіз викладених правових норм такий свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Останні 12 місяців перед звільненням щомісячна додаткова грошова винагорода, що передбачена Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС від 02.02.2016 №73, нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

За наведеного правового регулювання та обставин справи до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, відповідачем безумовно має бути включена щомісячна додаткова грошова винагорода, що передбачена наказом МВС від 02.02.2016 №73.

Згідно абзацу 2 частини четвертої статті 9 Закону №2011-ХІІ порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Отже, міністру внутрішніх справ України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Таким чином, при визначенні розміру грошового забезпечення застосовуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Верховний Суд у постанові від 20 січня 2022 у справі №520/15971/2020 зазначає, що відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 у справі № 522/2738/17, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення (пункт 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Зміст Постанови №889 свідчить, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.

Віднесення зазначеної винагороди до щомісячних видів грошового забезпечення також підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 у справі № 522/2738/17.

Встановлення підзаконним нормативно правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили.

Отже, виключивши піднормативним актом щомісячну додаткову грошову винагороду зі складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат Міністерство внутрішніх справ України вийшло за межі наданого предмету регулювання порядку виплати такої винагороди.

Крім того, ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Відтак щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.

Такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2021 у справі №825/997/17, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України в постановах від 04 листопада 2014 у справі № 21-473а14, від 03 березня 2015 у справі № 21-32а15 та від 19 травня 2015 у справі № 21-466а15.

Таким чином, враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанова № 889, а не Інструкція № 73 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, щомісячної додаткової грошової винагороди.

З приводу мотивів суду першої інстанції, що питання включення даного виду щомісячної додаткової грошової винагороди до середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати належних позивачу при звільненні сум не було предметом розгляду в адміністративній справі №140/155/20 не є аргументованими, позаяк Волинським окружного адміністративного судом ухвалено рішення, яким зобов`язано Луцький прикордонний загін нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні останнього із військової служби за період 02.08.2018 по 24.03.2020 без деталізації складових.

Позивач, встановивши порушене право при виконанні вказаного судового рішення, звернувся з окремим позовом в якому предметом дослідження є викладені вище спірні правовідносини, що відбувається в рамках правового поля.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З огляду на досліджене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню в частині з прийняттям нового про задоволення позову частково в межах вимог апеляційної скарги.

Судові витрати розподілу не підлягають з урахуванням вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року у справі №140/8264/23 скасувати в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо не врахування щомісячної додаткової винагороди при обрахунку середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 та в цій частині прийняти постанову.

Визнати протиправними дії 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України щодо неврахування щомісячної додаткової винагороди при обрахунку середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 при виконанні рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 року в справі №140/155/20.

Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення, включивши до його обрахунку щомісячну додаткову винагороду, з урахуванням раніше сплачених коштів на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 року в справі №140/155/20.

У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року у справі №140/8264/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар