Справа № 500/6087/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 500/6087/23 пров. № А/857/1376/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року в справі №500/6087/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Подлісна І.М.,

час ухвалення рішення 25.10.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 25.10.2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просив:

1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови в нарахуванні і виплаті підвищення до пенсії ОСОБА_1 за п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, та щодо відмови зарахувати час перебування в засланні ОСОБА_1 , як особі, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована, в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій,

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 01.08.2023, та здійснити перерахунок стажу роботи згідно зі ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зі ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» з 01.08,2023 як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 16.09.1952 до 20.02.1960.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Постановою КМ України № 654 від 16.07.2008 р. "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" установлено, що з 01.09.2008 р. репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54 грн. 40 коп., а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43 грн. 52 коп. Таким чином, ГУ ПФ України в Тернопільській області на виконання постанови КМ України, у визначені строки проведено перерахунок пенсії позивача та встановлено підвищення до пенсії в розмірі 54 грн. 40 коп. При цьому, апелянт зауважує, що позивач не був примусово переселений, оскільки народився вже на спецпоселенні. Також наголошує про те, що в матеріалах пенсійної справи відсутні документи, які б підтверджували, дані про період роботи, протягом якого позивач перебувала під вартою, у місцях позбавлення волі та засланні, або період перебування наспецпоселенні, тому для зарахування до стажу роботи у потрійному розмірі періоду перебування на спецпоселенні немає підстав. Твердить скаржник, що позивач народився на спецпоселенні та не набув трудового стажу, відтак відсутні підстави для здійснення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому висловив незгоду з її доводами, вважає оскаржуване рішення суду обґрунтованим та законним. Просить оскаржене відповідачем рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з довідкою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 12.12.2019 року №130-К-1/2019 ОСОБА_2 , 1922 р.н., разом із сім`єю, рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як членів сім`ї учасника ОУН-УПА, 24 жовтня 1944 року було виселено з с. Стриївка Збаразького району Тернопільської області на спецпоселення в Іркутську область з конфіскацією майна. На поселенні під наглядом спецкомендатури ОСОБА_2 перебував до 20 лютого 1960 року. ОСОБА_2 разом із сім`єю - РЕАБІЛІТОВАНІ - 13 січня 1993 року УВС Тернопільської області.

Відповідно до довідки від 11.03.2014 року №6/23-К-7 про реабілітацію, яка видана головним управлінням міністерства внутрішніх справ російської федерації по іркутській області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Центральний Хазан Зімінського району Іркутської області та є сином ОСОБА_2 , 1922 р.н., репресованого відповідно до рішення особливої наради при нквд срср від 21.04.1945 року і виселений в Зімінський район Іркутської області, звідки був звільнений 20.02.1960 року. ОСОБА_1 реабілітований.

Отже, ОСОБА_1 перебував у засланні на спецпоселенні з 16.02.1952 до 20.02.1960.

Згідно з п.п.1 п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 1991 років» №2325-VIII довідки або посвідчення про реабілітацію, видані у державах - республіках колишнього Союзу РСР або державними органами Союзу РСР, є чинними на території України.

Отже, довідка від 11.03.2014 року №6/23-К-7 про реабілітацію є підтвердженням того, що ОСОБА_1 є реабілітованою особою, тобто особою, яка зазнала політичних репресій та реабілітована.

Відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №962-XII реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських рад, у тому числі обраними об`єднаними територіальними громадами.

Отже, єдиним документом, який підтверджує статус реабілітованої особи, є відповідне посвідчення.

03.10.2022 ОСОБА_1 видано посвідчення серія НОМЕР_1 , відповідно до якого він має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Оскільки ОСОБА_1 визнаний таким, що зазнав політичної репресії та реабілітований, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 , тому він має право на отримання підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком та на зарахування часу перебування в засланні до стажу роботи для призначення трудових пенсій у потрійному розмірі відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

15.08.2023 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про перерахунок пенсії як репресованій та у подальшому реабілітованій особі у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII та перерахунок стажу за час перебування в засланні з 16.09.1952 до 20.02.1960 у потрійному розмірі згідно ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Листом від 30.08.2023 №7796-7944/К-02/8-1900/23 відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відмовив ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті підвищення до його пенсії за п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком та у перерахунку стажу за час перебування в засланні у потрійному розмірі. Підставою відмови зазначив, що позивачу виплачується підвищення в сумі 54,40 грн., а також, що в матеріалах пенсійної справи відсутні документи, які б підтверджували, що позивач працював на спецпоселенні.

Відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в нарахуванні і виплаті підвищення до пенсії ОСОБА_1 за п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, а також відмову зарахувати позивачу стаж за час перебування в засланні у потрійному розмірі вважає протиправною.

Вважаючи протиправною таку відмову відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР";

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами (статтю 1 доповнено частиною третьою згідно із Законом №2353-ХІІ від 15.05.1992).

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" №2325-VIII від 13.03.2018 (далі по тексту - Закон №2325-VIII) внесено ряд суттєвих змін до зазначеного Закону.

Так, серед іншого, змінена назва закону на: "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ, визнано такою, що втратила чинність Постанову Верховної Ради України "Про тлумачення Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні" (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., №15, ст.88). Зміни набули чинності 05.05.2018.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом №962-ХІІ.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" від 17.04.1991 №962-XII (надалі - Закон №962-XII) реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 4 Закону №962-XII передбачено "поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей".

Згідно з пунктом 2.13 постанови Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, якою затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі статтею 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні", приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Згідно з пунктом "г" частини першої статті 77 Закону №1788-XII призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до пункту 6 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення". Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" №654 від 16.07.2008 визначено, що з 01.09.2008 репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Стаття 28 Закону №1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.

Прожитковий мінімум, відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 №966-XIV, застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, встановленими статтею 28 Закону №1058-IV, згідно з якою, мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення", який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян", зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018 у справі №446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі №446/1515/16-а та від 06.02.2019 у справі №446/1848/16-а.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до довідки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 12.12.2019 року №130-К-1/2019 ОСОБА_2 , 1922 р.н., разом із сім`єю, рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як членів сім`ї учасника ОУН-УПА, 24 жовтня 1944 року було виселено з с. Стриївка Збаразького району Тернопільської області на спецпоселення в Іркутську область з конфіскацією майна. На поселенні під наглядом спецкомендатури ОСОБА_2 перебував до 20 лютого 1960 року. ОСОБА_2 разом із сім`єю - РЕАБІЛІТОВАНІ - 13 січня 1993 року УВС Тернопільської області.

Відповідно до довідки від 11.03.2014 року №6/23-К-7 про реабілітацію, яка видана головним управлінням міністерства внутрішніх справ російської федерації по іркутській області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Центральний Хазан Зімінського району Іркутської області та є сином ОСОБА_2 , 1922 р.н., репресованого відповідно до рішення особливої наради при нквд срср від 21.04.1945 року і виселений в Зімінський район Іркутської області, звідки був звільнений 20.02.1960 року. ОСОБА_1 реабілітований.

Отже, ОСОБА_1 перебував у засланні на спецпоселенні з 16.02.1952 до 20.02.1960.

Судом встановлено, що позивач є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає йому право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту "г" частини першої статті 77 Закону № 1788-XII. Наявність такого права гарантується статтею 46 Конституції України.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що в межах спірних правовідносин відповідач не ставив під сумнів право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом України " Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років". Оскаржуване рішення відповідача не містить мотивів відмови призначення відповідного підвищення до пенсії позивача, спірним питанням залишається лише розмір такого підвищення.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач вже отримує надбавку до пенсії у розмірі 54,40 грн як реабілітована особа на підставі Постанови №654, що слідує з копії рішення відповідача (а.с.11) та протоколом про перерахунок пенсії за пенсійною справою позивача (а.с.12).

Аналізуючи співвідношення підпункту 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654 та пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд виходить з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про пенсійне забезпечення", як нормативно-правового акту вищої юридичної сили.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у проведенні перерахунку підвищення пенсії позивача в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Щодо проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі, відповідно до вимог статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Відповідно до статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Згідно визначення, яке міститься у статті 1 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована в потрійному розмірі.

При цьому колегія суддів зазначає, що вказані вище нормативно-правові акти не диференціюють осіб, які перебували в засланні, в залежності від їх віку та того чи вони працювали чи ні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що статті 58 Закону № 1788-XII не поширюється на громадян, які перебували на спецпоселенні, оскільки такі твердження є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні вищевказаних норм чинного законодавства.

Суд встановив, що позивач перебував на спецпоселенні у засланні, тобто відповідно до статті 1 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", а відтак, має право на зарахування часу її заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у проведенні перерахунку стажу позивача за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, відповідно до вимог статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Варто підкреслити, що передбачена ст. 6 Закону № 962-XII пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а сатисфакцією, яка згідно з метою Закону, зазначеній у ст. 1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду.

Тому, як наслідок, позовна вимога про зобов`язання відповідача здійснити зарахування часу заслання позивача до стажу у потрійному розмірі, відповідно до вимог статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року в справі №500/6087/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 28 лютого 2024 року.