Справа № 160/12068/22
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 лютого 2024 року м. Дніпросправа № 160/12068/22

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області,

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року

у справі №160/12068/22

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області, Служби судової охорони, Державної судової адміністрації, Міністерства фінансів України

третя особа Державна казначейська служба України

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області, Служби судової охорони, Державної судової адміністрації, Міністерства фінансів України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державної казначейської служби України в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області щодо невиконання постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 в частині не видання наказів командирів (начальників) про виплату додаткової винагороди в період дії воєнного стану з 01.03.2022 до 30.06.2022, не нарахування та невиплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану з 01.03.2022 до 30.06.2022 позивачу у розмірі 120000 грн;

- зобов`язати територіальне управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області виконати постанову Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022:

видати накази командирів (начальників) про виплату додаткової винагороди на період дії воєнного стану з 01.03.2022 до 30.06.2022 позивачу;

нарахувати та виплатити додаткову винагороду на період дії воєнного стану з 01.03.2022 до 30.06.2022 позивачу у розмірі 120000 грн;

- визнати протиправною бездіяльність Служби судової охорони щодо невиконання постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 в частині не забезпечення правового і соціального захисту позивача, як співробітника Служби судової охорони, зі сплати додаткової винагороди до грошового забезпечення;

- зобов`язати Службу судової охорони виконати постанову Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022: забезпечити правовий і соціальний захист позивача, як співробітника Служби судової охорони, щодо сплати додаткової винагороди до грошового забезпечення;

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо невиконання постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 в частині не забезпечення фінансування виплати додаткової винагороди в період дії воєнного стану з 01.03.2022 до 30.06.2022 позивачу;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України виконати постанову Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 в частині забезпечення фінансування виплати додаткової винагороди в період дії воєнного стану з 01.03.2022 до 30.06.2022 позивачу;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо невиконання постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 в частині не забезпечення спрямування бюджетних коштів на виплату додаткової винагороди в період дії воєнного стану з 01.03.2022 до 30.06.2022 позивачу;

- зобов`язати Міністерство фінансів України виконати постанову Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 в частині забезпечення спрямування бюджетних коштів на виплату додаткової винагороди в період дії воєнного стану з 01.03.2022 до 30.06.2022 позивачу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 10.12.2019 є співробітником Служби судової охорони, у період дії воєнного стану виконував свої службові обов`язки, тому має право на отримання у період дії воєнного стану, починаючи з 24.02.2022, додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022. Однак, внаслідок протиправної бездіяльності відповідачів зазначене право позивача було порушено.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168, за період з 24.02.2022 до 30.06.2022 у розмірі 30000 гривень щомісячно.

Зобов`язано територіальне управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168, за період з 24.02.2022 до 30.06.2022 у розмірі 30000 гривень щомісячно.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнуто з територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500,00 грн

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що у період з 24.02.2022 до 30.06.2022 позивач, як співробітник Служби судової охорони, мав право на отримання додаткової щомісячної винагороди у розмірі 30000,00 грн., встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168. Доводи відповідача-1 про неможливість прийняття наказу суд визнав недостатніми для відмови у задоволенні позову, оскільки право позивача на отримання спірної додаткової винагороди виникло на підставі Постанови № 168, прийнятої на виконання Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX. Також відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України оз метою ефективного захисту порушеного права позивача суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди за період з 24.02.2022 до 30.06.2022 в розмірі 30000 гривень щомісячно.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач-1 - Територіальне управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ТУ ССО у Дніпропетровській області у повному обсязі.

Скаржник зазначає, що суд не врахував того, що після прийняття постанови Кабінету Міністрів України № 168 Службою судової охорони не затверджувались видатки у відповідному кошторисі ТУ ССО у Дніпропетровській області для виплати додаткової винагороди, у зв`язку з чим існуючий за фондом оплати праці фінансовий ресурс не дозволяє здійснити таку виплату. Також суд не надав оцінки тому, що видання ТУ ССО у Дніпропетровській області наказів про виплату додаткової винагороди без відповідного фінансування є перевищенням повноважень та призведе до порушення законодавства. Відповідач зауважує, що додаткова винагорода на період дії воєнного стану виділяється Кабінетом Міністрів України з резервного фонду, тому виходячи з порядку використання коштів резервного фонду, саме бездіяльність МФ України та Кабінету Міністрів України призводить до невиплати додаткової винагороди співробітникам Служби судової охорони. Окрім того, скаржник звертає увагу на те, що Постанова № 168 не містила механізму нарахування додаткової винагороди і у Служби був відсутній порядок нарахування та виплати такої винагороди, що позбавляло відповідача-1 реальної можливості належним чином нараховувати винагороду. Наказом Державної судової адміністрації України від 31.10.2022 №396 був затверджений Порядок і умови виплат співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, який відповідач просить врахувати суд апеляційної інстанції.

Стосовно стягнення з відповідача-1 витрат на професійну правничу допомогу скаржник зазначає, що судом не надано належної оцінки доказам понесених позивачем витрат. Ні до заявленої позовної заяви, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та не підтверджено надання послуг належним чином підписаним актом.

Міністерство фінансів України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до Міністерства фінансів України, вказуючи про відсутність порушень права позивача на отримання додаткової винагороди діями чи бездіяльністю Міністерства. Одночасно зазначає, що виплата такої винагороди можлива лише за наявності наказів командирів (начальників) та одночасно з цим розробленого порядку та умов виплати додаткової винагороди, які визначено керівниками відповідних міністерств та державних органів. Міністерство фінансів України не є ані роботодавцем позивача, ані головним розпорядником коштів за відповідною бюджетною програмою. Міністерство фінансів України при виконанні Державного бюджету України наділено повноваженнями перерозподілу бюджетних асигнувань в розрізі економічної класифікації видатків бюджету за обґрунтованим поданням головного розпорядника бюджетних коштів. Оскільки до повноважень МФУ не належить збільшення (зменшення) бюджетних призначень ДСА а бюджетною програмою КПКВК 051020, здійснення розподілу і перерозподілу видатків між розпорядникам коштів нижчого рівня за вказаною бюджетною програмою, тому міністерство не несе відповідальність за нарахування та виплату грошового забезпечення співробітникам ССО.

Державна судова адміністрація України також подала відзив на апеляційну скаргу, в якій підтримує вимоги апеляційної скарги відповідача, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилається на відсутність відповідного фінансування, відсутність будь-яких внутрішніх резервів для перерозподілу видатків між установами системи правосуддя та збільшення бюджетних асигнувань Службі судової охорони для проведення додаткової винагороди співробітникам відповідно до Постанови КМУ № 168, зазначає, що ДСА України в межах визначених законом повноважень вжито всіх можливих заходів щодо збільшення бюджетних асигнувань ССО для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем-1 в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості саме в цій частині.

Рішення суду в частині незадоволених позовних вимог не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду першої інстанції не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 позивач проходить службу в Службі судової охорони відповідно до наказу ТУ ССО у Дніпропетровській області від 10 грудня 2019 року №67 о/с на посаді контролера І категорії взводу охорони підрозділу охорони територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області.

На адвокатський запит від 15.07.2022 щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, ТУ ССО у Дніпропетровській області листом від 27.07.2022 № 35.06-363 повідомив, що накази про нарахування та виплату додаткової винагороди не видавались, так як у затвердженому Службою судової охорони для ТУ ССО у Дніпропетровській області кошторисі на 2022 рік видатки на виплату додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168 не передбачалися та не затверджувалися, тому фінансовий ресурс не дозволяє здійснити такі виплати. Після надходження відповідних бюджетних асигнувань необхідні накази будуть видані за встановленим порядком.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Спірним у цій справі є питання наявності у позивача права на додаткову винагороду, яка передбачена постановою КМУ №168 від 28.02.2022, та можливість реалізації такого права за відсутності відповідного бюджетного фінансування для виплати такої винагороди.

Відповідно до ч.1, 2 ст.161 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах.

Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України.

Статтею 165 Закону №1402-VIII передбачено, що грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками.

Співробітникам Служби судової охорони гарантується інший соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом України «Про Національну поліцію» для поліцейських, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування Служби судової охорони.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 № 289 затверджено: схему посадових окладів за посадами окремих категорій співробітників Служби судової охорони, які займають керівні посади; тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів співробітників Служби судової охорони; схему тарифних розрядів за основними типовими посадами співробітників Служби судової охорони; схему тарифних коефіцієнтів за спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони; розміри надбавки за стаж служби співробітників Служби судової охорони.

Крім того, установлено, що порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони затверджується ДСА України.

Наказом Державної судової адміністрації України від 26 серпня 2020 року №384 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, згідно з пунктом 1 розділу І якого цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони.

Відповідно до п.9 розділу І Порядку № 384 підставою для виплати грошового забезпечення є наказ Служби або територіального управління Служби про призначення на посаду співробітника в Службі, територіальному управлінні Служби та встановлення розмірів посадового окладу, надбавок, доплат. Грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення (п.10 розділу І Порядку № 384).

Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку № 384 грошове забезпечення, що належить до виплати співробітнику і своєчасно не виплачене або виплачене в меншому ніж належало розмірі, виплачується за весь період, протягом якого, співробітник мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Пунктом 16 розділу І Порядку № 384 визначено, що звернення співробітника щодо виплати грошового забезпечення розглядаються Службою судової охорони або відповідним територіальним управлінням Служби судової охорони в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в первинній редакції), установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 Постанови № 168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24.02.2022.

Отже, вказаною постановою № 168 Кабінет Міністрів України установив, зокрема, співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень щомісячно.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793, яка набрала чинності 19.07.2022, внесені зміни до Постанови №168, згідно яким, зокрема, в абзаці першому пункту 1 постанови слова і цифри "додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно" замінено словами і цифрами "додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць".

У пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 передбачено, що цей нормативно-правовий акт застосовуються з 24 лютого 2022 року.

Отже, в обох зазначених постановах Кабінету Міністрів України (№168 і №793) передбачено, що вони набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24.02.2022.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Виходячи з встановленого принцип незворотності нормативно-правових актів у часі в силу прямих приписів статті 58 Конституції України, суд першої інстанції правильно зазначив, що зміни, внесені Постановою № 793, мають застосуватись у спірних правовідносинах з 19.07.2022.

В той же час суд також враховує, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 зазначив, що зміст внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 змін до постанови №168 в частині визначення розміру додаткової винагороди "до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць" замість "30000 гривень щомісячно" не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом "пропорційність" із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

Правило щодо пропорційності розміру грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони до виконаної норми праці закріплено й у пункті 14 Порядку №384, згідно з яким при виплаті співробітникам грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення сум щомісячних основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

З огляду на викладене Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що вказані зміни у правовому регулюванні спірних відносин не змінили обсягу права позивача на отримання додаткової винагороди в розмірі 30000 грн на місяць, передбаченому постановою №168 у первинній редакції.

Стосовно посилання скаржника на відсутність відповідного фінансування в якості підстави невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, враховує, що ця справа є типовою справою по відношенню до вказаної вище справи №260/3564/22, яку Верховним Судом розглянуто як зразкову справу (п.21, 22 ч.1 ст.4 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

У справі №260/3564/22 Верховним Судом визначено право особи, яка є співробітником Служби судової охорони, на додаткову винагороду, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові 21 вересня 2023 року, якою залишено без змін рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, зроблений висновок, що неправомірність відмови ТУ ССО у виплаті додаткової винагороди, як однієї зі складових грошового забезпечення, з підстави відсутності відповідних бюджетних асигнувань, оскільки таке, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року право особи мирно володіти своїм майном, оскільки доки відповідні правові норми, що передбачають певні виплати, є чинними, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах (справа «Кечко проти України», заява №63134/00, рішення від 08 листопада 2005 року).

Пунктом 3 статті 116 Конституції України передбачено, що до повноважень КМУ належить забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 та від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень КМУ щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

На підставі частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно із частиною другою цієї статті суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-VI «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Право на виплату додаткової винагороди співробітникам Служби судової охорони, передбачене постановою КМУ № 168, підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством.

За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду визнала необґрунтованими посилання Територіального управління на те, що в затвердженому ДСА України кошторисі Служби судової охорони на 2022 рік та відповідному кошторисі Територіального управління видатки на виплату додаткової винагороди, визначеної постановою КМУ № 168, не передбачались та не затверджувались, у зв`язку із чим існуючий за фондом оплати праці фінансовий ресурс не дозволяє здійснити таку виплату, оскільки гарантовані законом виплати, пільги тощо неможливо поставити в залежність від видатків бюджету.

Відмова Територіального управління у виплаті додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168 порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном. Доки відповідне положення постанови КМУ № 168 є чинним, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України»).

Зазначена позиція також узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007.

Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі № 21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі № 21-44а10).

Виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, відповідають правовій позиції, яка сформована Верховним Судом у зразковій справі №260/3564/22.

Стосовно посилання скаржника на Порядок і умови виплати співробітниками Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, затверджений наказом ДСА від 31 жовтня 2022 року № 396, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за імперативною нормою частини другої статті 165 Закону № 1402-VIII розмір грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 2019 року № 289 «Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони» ДСА України уповноважена затверджувати виключно порядок його виплати.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені в означеній вище зразковій справі № 260/3564/22, відповідно до яких визначення в пункті 7 Порядку №396 розмірів додаткової винагороди співробітникам Служби судової охорони за певними критеріями виходить за межі наданих ДСА України повноважень.

Надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи, тоді як в межах спірних правовідносин надання ретроактивної дії Порядку № 396 має наслідком порушення прав позивача та є порушенням принципу правової визначеності.

Суд першої інстанції під час розгляду справи дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення в його оскаржуваній частині.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення відсутні.

В частині стягнення з Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн. суд апеляційної інстанції встановив таке.

Згідно приписів ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Питання, пов`язані з витратами сторін на професійну правничу допомогу/, врегульовано нормами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Наведені вище правові норми дають підстави для висновку, що визначення в договорі про надання правової допомоги гонорару адвоката у фіксованому розмірі відповідає положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», разом з тим, для вирішення питання про відшкодування в порядку Кодексу адміністративного судочинства України понесених стороною витрат на правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи, за рахунок іншої сторони - суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, законодавець вимагає доведення обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В спірному випадку, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (замовник) та АБ «Непочатих&Лимарева» (виконавець) укладений договір про надання правничих послуг від 04.07.2022 № 04/07/2022/76, предметом якого є надання замовнику правничих послуг, які складаються з усних та/чи письмових клопотань щодо правових питань, пов`язаних з веденням адміністративної справи щодо оскарження бездіяльності Державної судової адміністрації України відносно невиплати додаткової винагороди відповідно до постанови № 168; представлення інтересів замовника в судах всіх інстанцій у адміністративній справі щодо оскарження бездіяльності Державної судової адміністрації України відносно невиплати додаткової винагороди відповідно до постанови № 168; здійснення представництва замовника в усіх підприємствах, установах, організаціях, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, банківських сферах, прокуратурі, правоохоронних органах, Державній судовій адміністрації, центрального органу управління Служби судової охорони, територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області; складання, подачі та підписання будь-яких процесуальних документів, в тому числі, але не обмежуючись наступними заяв, клопотань, звітів, адвокатських запитів та інших документів, які необхідні для виконання договори.

Пунктом 3.1 цього договору передбачено, що вартість послуг за цим договором встановлюється у розмірі 2000,00 грн.

Згідно п.3.2 договору замовник сплачує послуги, які надаються за цим Договором, на умовах 100% попередньої оплати на протязі 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання рахунку.

Пунктом 4.2 договору від 04.07.2022 передбачено, що після надання виконавцем замовнику послуги сторони підписують акт приймання-передачі наданих послуг. Замовник, отримавши від виконавця акт приймання-передачі наданих послуг, зобов`язаний протягом п`яти календарних днів з моменту отримання акту підписати його та один екземпляр акту направити на адресу замовника, або в той самий строк направити на адресу виконавця вмотивовані зауваження проти акту приймання-передачі наданих послуг.

Згідно пункту 4.3 цього договору у випадку, якщо виконавець, отримавши від замовника акт приймання-передачі наданих послуг, протягом п`яти календарних днів не підпише та не направить один екземпляр акту на адресу виконавця, або в той самий строк не надасть виконавцю вмотивованих письмових зауважень до акту, то вважається, що послуги, зазначені в акті, надані виконавцем повністю, своєчасно та без зауважень прийняті замовником.

Позивачем надано суду рахунок фактуру № 136 від 04.07.2022 та дублікат чека від 11.07.2022 про оплату ним передбачених вказаним договором послуг на суму 2000,00 грн.

Приймаючи рішення про стягнення з відповідача-1 на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що у позовній заяві зазначено, що витрати на правничу допомогу становлять 2000 грн, з них за видами правничої допомоги: усна консультація з питань виплати додаткової винагороди в період дії воєнного стану 100,00 грн, складення та направлення адвокатського запиту з питань виплати додаткової винагороди в період дії воєнного стану 400,00 грн, складення та подання позовної заяви з питань виплати додаткової винагороди в період дії воєнного стану 1500,00 грн.

Розглянувши перелік наданих послуг, суд першої інстанції встановив, що витрати на оплату консультації з питань виплати додаткової винагороди не є пов`язаними з розглядом даної справи. Складення та направлення адвокатського запиту з питань виплати додаткової винагороди в період дії воєнного стану фактично є послугою з підготовки позовної заяви до суду.

Враховуючи, що справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), предмет спору не є складним, а також з огляду на часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що обґрунтованим, документально підтвердженим і пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу за складення позовної заяви з доданими до неї документами є сума 1500,00 грн, яка відповідно до положень ст. 139 КАС України підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу.

З огляду на наведене правове регулювання, розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт (наданих послуг), пов`язаних з розглядом конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт (наданих послуг) та витраченим для цього часом.

Встановлення в договорі від 04.07.2022 фіксованого розміру гонорару за весь комплекс обумовлених цим договором правничих послуг незалежно від обсягу та вартості наданих послуг і витраченого адвокатом часу порушує вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких з метою відшкодування витрат на професійну правничу допомогу ці витрати мають бути по`вязані з розглядом конкретної адміністративної справи, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Також в даному випадку, докази, які б підтверджували фактичне надання адвокатом послуг в межах означеного договору, позивачем не подані, в матеріалах справи відсутні. Сам по собі договір не є достатніми доказом, оскільки свідчить лише про певну домовленість між клієнтом та адвокатом та узгодження послуг, які належить надати відповідно до укладеного договору, а не їх фактичне надання. Не є таким доказом і факт оплати позивачем вказаної суми без документу, що містив би інформацію, які саме послуги надані адвокатом на вказану вище суму, зокрема, ті, що пов`язані з розглядом цієї справи. Визначення переліку наданих послуг в позовні заяві не звільняє позивача (його представника) від обов`язку документального підтвердження обсягу фактично наданих послуг, виконаних робіт, пов`язаних з розглядом цієї справи, та їх вартості відповідно до правил ч.3, 4 ст. 134 КАС України. Відсутність належних доказів унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу та розподіл судових витрат, внаслідок чого суд апеляційної інстанції вважає, що витрати заявлені позивачем до відшкодування безпідставно.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн. підлягає скасуванню відповідно до ст.317 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року у справі №160/12068/22 скасувати в частині стягнення з Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року у справі №160/12068/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко