Справа № 420/27827/23
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року Одеський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Завальнюка І.В.,

при секретарі Гоменюк Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Малиновського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, третя особа Міністерство оборони України, про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність щодо невиключення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військового обліку на підставі п.6 ч.6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язати виключити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військового обліку на підставі п.6 ч.6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; визнати протиправним та скасувати наказ про мобілізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині мобілізації на військову службу у Збройні Сили України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебуває на обліку у Малиновському РТЦК та СП міста Одеси. 22.09.2023 на вулиці біля свого дому позивача зупинили представники Малиновського РТЦК та СП міста Одеси та після перевірки документів вручили повістку, після чого доставили до приміщення Малиновського РТЦК та СП міста Одеси, звідки наступного дня направлено до навчального центру у населеному пункті Ольгопіль в Гайсинському районі Вінницької області. Мобілізація позивача відбулася з порушеннями законодавства, а саме ним не було пройдено військово-лікарську комісію, а також не враховано факт засудження позивача за ст. 94 КК України (в редакції, чинній на момент постановлення вироку) 22.02.1999 Овідіопольським районним судом Одеської області. Останній факт, зокрема, в силу п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» слугує підставою для виключення позивача з військового обліку (громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину). Отже на момент призводу 24.09.2023 позивач не підлягав мобілізації, оскільки не був військовозобов`язаним. Водночас, позивач не проходив медичного огляду, не оглядався лікарями та не мав змоги довести до відома свої довідки. Зазначене свідчить про те, що рішення про мобілізацію позивача прийнято не у спосіб, що визначений законодавством, та є неправомірним.

Ухвалою судді від 28.11.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; від відповідача витребувано докази; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

09.11.2023 до суду від третьої особи Міністерства оборони України надійшли пояснення на адміністративний позов, згідно з якими строк протягом якого позивач повинен був звернутися до суду щодо оскарження наказу про мобілізацію обчислюється з дня його ознайомлення з таким наказом, а саме з 22.09.2022. Відповідно на момент звернення до суду позивачем було пропущено місячний строк на звернення до суду та не надано жодних доказів щодо поважності пропуску такого строку. Крім того, звернуто увагу на те, що Позивач жодним чином не згадував про наявність обставин, що перешкоджали його призову на військову службу. Інформацію щодо притягнення його до кримінальної відповідальності не було надано позивачем посадовим особам ІНФОРМАЦІЯ_2 ні під час бесіди з кандидатом на військову службу, ні в подальшому. Доказів про надання такої інформації позивачем не надано до позовної заяви. Також пунктом 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Отже, оскільки на даний момент позивач є військовослужбовцем - то скасування наказу про мобілізацію не спричинить правових наслідків. Отже, Міністерство оборони України вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки Позивачем обрано спосіб захисту, що не призведе до утворення, зміни чи припинення будь-яких правовідносин, які можуть вплинути на його теперішній правовий статус.

13.11.2023 до суду від Малиновського РТЦК та СП в місті Одесі надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що в електронній системі «Оберіг» (Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, користувачем якого є Малиновський РТЦК та СП) відсутня будь-яка інформація про судимість позивача. При цьому під час бесіди 22.09.2023 позивача з представниками Малиновського РТЦК та СП було складено аркуш бесіди, у якому зазначена інформацію про згоду позивача на призов на військову службу за мобілізацією та відсутність будь-яких обмежень, заперечень з його боку. Крім того, у зв`язку із втратою позивачем військового квитка, за його письмовою заявою 22.09.2023 було видано дублікат серії АГ № 265031, де у заяві власноруч зроблено запис у графі «судимість» - «немає». При цьому позивач відбував покарання, з його слів, з 29.01.1997 по 26.12.2003, і на підставі ст. 81 ККУ його було звільнено від відбування покарання умовно-достроково 25.12.2003. У зв`язку із цим, в силу абз. 9 ст. 89 ККУ позивач визнається особою, яка не має судимості, так як термін після його умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі складає 20 років. Крім того, під час медичного огляду ВЛК при Малиновському РТЦК та СП позивач був визнаний придатним до військової служби. При цьому на проведенні досліджень за п. 3.4 гл. 3 Розд. ІІ Положення № 402 № 14.08.2008 під час медичного огляду позивач не наполягав. Позивач під проходження медичного огляду будь-яких документів, які характеризують його стан здоров`я, до медичної комісії ВЛК при Малиновському РТЦК та СП не надавав. Зберігання копій довідок ВЛК Положенням не передбачено, а тому надати до суду такий доказ неможливо. Також пунктом 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Отже, оскільки на даний момент позивач є військовослужбовцем - то скасування наказу про мобілізацію не спричинить правових наслідків.

20.10.2023 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, згідно з якими на військовозобов`язаного не покладено обов`язку законодавством щодо надання посадовим особам ТЦК інформації про притягнення до кримінальної відповідальності, а навпаки п. 59 постанови КМУ від 30.12.2022 № 1487 покладає таке завдання на суди (суди повідомляють у семиденний строк відповідним районним (міським) територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки про призовників, кримінальні справи щодо яких розглядаються судом, а також про вироки щодо призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що набрали законної сили). Посилання МОУ на п. 12 Положення № 1153/2008 від 10.12.2008 є недоречним, так як він стосується військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу.

Ухвалою суду від 14.12.2023 постановлено розглядати справу за правилам загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням; витребувано від Овідіопольського районного суду Одеської області засвідчену належним чином копію вироку від 22.02.1999 про засудження ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 01.02.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник в судове засідання на з`явилися, згідно наданих до суду заяв, розгляд справи просили здійснювати без особистої участі позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов.

Представник третьої особи Міністерства оборони України в судовому засідання проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у поясненнях на адміністративний позов.

Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на військовому обліку в Малиновському РТЦК та СП, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 , виданий 22.09.2023. Дублікат військово-облікового документу виданий 22.09.2023 за письмовою заявою ОСОБА_1 від 22.09.2023 у зв`язку із втратою військового квитка НОМЕР_2 від 27.10.1994. У графі 11 «Судимість» вказано ОСОБА_1 власноручно вказано «немає». Згідно облікової картки ОСОБА_1 , 30.11.1994 позивач призовною комісією Малиновського районного військового комісаріату був визнаний за станом здоров`я придатним та призваний на строкову службу до лав Збройних Сил України (ВОС 790037-а, за спеціальністю водій). 27.06.1996 ОСОБА_1 на підставі наказу Міністра оборони України № 124 звільнений з військової служби в запас. 21.03.2012 ОСОБА_1 прийнятий на військовий облік Приморським РВК.

Згідно витягу з наказу начальника Малиновського РТЦК та СП від 22.09.2023 № 215, у відповідності до Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», ст. ст. 4, 5 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з метою комплектування військових частин людськими мобілізаційними ресурсами, призвати військовозобов`язаного резервіста на військову службу за мобілізацією та направити до Військової академії м. Одеси солдата ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки від 29.09.2023 № 14/6766 в/ч НОМЕР_3 , солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 .

Згідно довідки від 12.11.2023№ 06.02.243810 в/ч НОМЕР_4 , солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій служби у військовій частині НОМЕР_4 з 31.10.2022 по теперішній час. Поряд із тим, вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.02.1999 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 засуджено за ст. 94 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років. Згідно з довідкою № 172023 Державного департаменту України з питань виконання покарань від 26.12.2003 ОСОБА_1 відбував покарання у місцях позбавлення волі з 28.01.1997 по 26.12.2003, звідки був звільнений постановою Малиновського міського суду міста Одеси від 25.12.2003 умовно-достроково на підставі ст. 81 ККУ.

Також позивачем долучено до позову довідку від 17.05.2022 № 248 КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, згідно якої встановлено поведінкові розлади в результаті зловживання спиртними напоями, синдром залежності; виписний епікриз № 965 від 31.03.2022 КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності в стадії неповної ремісії. F10.21 (за МКХ-10); акт № 3750 обстеження стану здоров`я (вих. № 63 від 13.05.2022) Міської клінічної лікарні № 10 Одеської міської ради про лікування в березні 2022 р. з приводу психомоторного збудження.

Позивач, зважаючи на те, що під час мобілізації не було дотримано вимог законодавства в частині встановлення його придатності до військової служби за станом здоров`я, а також не враховано факт його засудження за вчинення тяжкого злочину, що має наслідком його зняття з військового обліку, звернувся за судовим захистом із даним адміністративним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12 грудня 2015 року N 389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану").

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 2102-IX.

Пунктом 3 Указу N 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

В подальшому воєнний стан був продовжений Указами Президента України, зокрема, Указом Президента України від 14 березня 2022 року N 133/2022 з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України від 18 квітня 2022 року N 259/2022 з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб та Указом Президента України від 17 травня 2022 року N 341/2022 з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до пункту 6 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які: були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Згідно з ч. 9 ст. 14 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на районні (міські) комісії з питань приписки покладаються, крім іншого: зняття з військового обліку призовників та взяття на військовий облік військовозобов`язаних громадян, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання; виключення з військового обліку громадян, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Відповідно до п. 8, 9 ч. 1 ст. 89 ККУ, такими, що не мають судимості, визнаються: особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення; особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за особливо тяжкий злочин, якщо вони протягом восьми років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 90 ККУ строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання.

До строку погашення судимості зараховується час, протягом якого вирок не було виконано, якщо при цьому давність виконання вироку не переривалася. Якщо вирок не було виконано, судимість погашається по закінченні строків давності виконання вироку.

Якщо особу було достроково звільнено від відбування покарання, то строк погашення судимості обчислюється з дня дострокового звільнення її від відбування покарання (основного та додаткового). Якщо невідбуту частину покарання було замінено більш м`яким покаранням, то строк погашення судимості обчислюється з дня відбуття більш м`якого покарання (основного та додаткового). Якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить кримінальне правопорушення, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожне кримінальне правопорушення після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останнє кримінальне правопорушення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року N 921 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі Порядок N 921).

Відповідно до п. 2 Порядку N 921 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави та полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, підприємств, установ та організацій щодо фіксації, накопичення та аналізу військово-облікових даних призовників і військовозобов`язаних із відображенням їх у військово-облікових документах, а також здійснення контролю за дотриманням призовниками і військовозобов`язаними, посадовими особами державних органів, підприємств, установ та організацій встановлених правил військового обліку.

Згідно з п. 16 Порядку N 921 військовий облік ведеться на підставі паспорта громадянина України та таких військово-облікових документів: для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці; для військовозобов`язаних - військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.

Пунктом 56 Порядку N 921 передбачено, що про взяття призовників і військовозобов`язаних на військовий облік, зняття та виключення з нього в їх військово-облікових документах проставляються відповідні відмітки.

Вказане кореспондується також з нормами Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого указом Президента України від 30 грудня 2016 року N 582/2016.

Так, військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу в розумінні зазначеного вище Положення є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного, резервіста) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.

Згідно з нормами вказаного Положення, у військовому квитку, серед іншого, проставляється відмітка про зняття військовослужбовця з військового обліку.

Відповідно до вимог Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Вирішуючи спір, суд відхиляє доводи позивача, які ґрунтуються на тому, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, у зв`язку із тим, що підлягає виключенню з військового обліку військовозобов`язаних відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", оскільки станом на 22.09.2023 позивач в силу ст. 89 ККУ вважається таким, що не має судимості, адже термін після його умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі сягає більше двадцяти років.

Зокрема, суд виходить із того, що кримінальна відповідальність, будучи одним із видів юридичної відповідальності, є формою реалізації охоронних кримінально-правових відносин, пов`язаних зі скоєнням злочину. Юридичними фактами, що породжують вказані відносини і цим зумовлюють кримінальну відповідальність особи, є: а) суспільно небезпечна поведінка особи, яка порушує певні кримінально-правові норми; б) наявність обвинувального вироку суду, в якому ця поведінка визнана конкретним злочином; в) вступ даного вироку в законну силу.

Основною ж формою кримінальної відповідальності є покарання, що являє собою встановлений законом комплекс правових обмежень, в яких виявляються властивості покарання. Ці властивості включають не тільки призначення судом конкретного виду і розміру покарання, а й умови відбування покарання та умови звільнення від нього. Юридичним фактом, який припиняє кримінально-правові відносини і відповідно свідчить про повну реалізацію кримінальної відповідальності, є відсутність в особи (як правило, погашення чи зняття) судимості за скоєний нею злочин.

У КК України інститут судимості регулюється окремим розділом, що тільки підкреслює його важливість. У ст. 88 КК України зазначено, що особа визнається судимою з дня набрання законної сили обвинувальним вироком до погашення або зняття судимості. Особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, кримінальна протиправність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості. Таким чином, судимість на законодавчому рівні розглядається у площині певного статусу та конкретного строку перебування у цьому статусі особи.

З точки зору правореалізаційних процесів в кримінальному праві судимість особи, яка визнана винною у вчиненні злочину й відбула відповідний вид покарання, є завершальним етапом реалізації щодо вказаної особи кримінальної відповідальності. У цей період особа, яка має судимість зазнає різноманітні за обсягом обмеження прав і свобод, що передбачені нормами різних галузей права і застосовуються під час усього або частини строку, протягом якого зберігаються правові наслідки судимості, але не входять до змісту призначеного їй виду покарання.

Визначення дефініції «погашення судимості» як таке в законі відсутнє. У юридичній літературі пропонуються різні тлумачення цього поняття.

Водночас, у науковій літературі визначають погашення судимості як припинення стану судимості осіб у силу самого закону при дотриманні певних, ним передбачених, умов у всіх засуджених, крім осіб, позбавлених волі довічно.

Також під погашенням судимості розуміється така форма припинення судимості, за якої вона здійснюється автоматично (без спеціального рішення суду чи іншого акту органу державної влади) за умов, передбачених кримінальним законом.

Погашення судимості це самодіюче припинення судимості осіб, яким призначено покарання, яке було ними відбуте або вони були звільнені від його подальшого відбування, або звільнені від відбування покарання з випробуванням, після закінчення строків, встановлених ст. 89 КК України, за умови невчинення ними злочинів протягом таких строків.

Погашення судимості означає, що судимість особи втратила своє правове значення і така особа в подальшому не може зазнавати правообмежень кримінально-правового і загальноправового характеру, рівно як і усуватися від зобов`язаних вимог.

У постанова ККС ВС від 27.09.2018 у справі № 647/1831/15-к наведено висновок, згідно з яким припинення судимості анулює всі кримінально-правові й загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й для характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

Отже, посилання в адміністративному позові на те, що позивач раніше притягувався до кримінальної відповідальності неспроможне, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач є особою, яка відповідно до ст. 89 КК України не має судимості.

З огляду на вищевикладене, відповідачем не допущено протиправної бездіяльності щодо не зняття позивача з військового обліку на підставі п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-ХІІ.

Щодо доводів сторони позивача про неналежну процедуру проведення медичного обстеження ВЛК, непроведення досліджень за показаннями та неврахування діагнозів позивача, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі - Положення №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

За пунктом 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до пункту 11 Положення № 154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: організовують з визначеною періодичністю проведення медичних оглядів та психологічних обстежень військово-лікарськими комісіями військовозобов`язаних і резервістів.

Отже, направлення на проведення медичних оглядів та обстежень військово-лікарськими комісіями віднесено до повноважень територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Наказом Міністра оборони України 14.08.2008 № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі - Положення № 402).

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Положення №402, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Згідно з пунктом 1.2 розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза - це медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання (далі - ДІВ), компонентами ракетного палива (далі - КРП), джерелами електромагнітних полів (далі - ЕМП), лазерного випромінювання (далі - ЛВ), мікроорганізмами I-II груп патогенності, особливо небезпечними інфекційними хворобами; працівників допоміжного флоту Військово-морських Сил Збройних Сил України (далі - ВМС Збройних Сил України); визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом; установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.

Згідно з пунктом 2.1 глави 2 розділу І Положення № 402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.

Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Відповідно до підпункту 2.5.1 пункту 2.5 глави 2 розділу І Положення №402 до позаштатних постійно діючих ВЛК (ЛЛК) належать: госпітальні ВЛК; гарнізонні ЛЛ ВЛК Десантно-штурмових військ; ВЛК ТЦК та СП; ВЛК розвідувального органу Міністерства оборони України; ВЛК Сил спеціальних операцій Збройних Сил України; ВЛК інших закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності.

При цьому, відповідно до вимог абзацу 15 підпункту 2.3.4 пункту 2.3 глави 2 розділу І Положення №402 розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії (далі - ЛЛК)) Збройних Сил України має право Центральна військово-лікарська комісія.

Також згідно підпункту 2.4.5 пункту 2.4 глави 2 розділу І Положення №402 приймати постанови згідно з Положенням, контролювати, розглядати, затверджувати, за наявності підстав не затверджувати, переглядати або скасовувати постанови підпорядкованих ВЛК має право ВЛК регіону. Постанову про придатність до військової служби осіб, звільнених з військової служби, на період їх фактичного звільнення зі Збройних Сил України має право приймати або переглядати тільки ЦВЛК.

Позивач, стверджуючи про порушення під час проходження ним ВЛК процедури, яка полягає у непроведенні відносно нього огляду лікарями та неврахування певних його діагнозів, одночасно до матеріалів справи не надав доказів оскарження або скасування висновку військово-лікарської комісії при Малиновському РТЦК та СП, якою позивача визнано придатним до військової служби.

При цьому, позивачем в даному адміністративному позові також не оскаржуються висновок (постанова) та дії військово-лікарської комісії, яка є самостійним суб`єктом владних повноважень, та до якої жодних вимог позивач не заявляв.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до Малиновського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (м. Одеса, вул. Заньковецька, 7/7), третя особа Міністерство оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 6; ), про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28.02.2024.

Суддя І.В. Завальнюк