Справа № 420/23116/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 05 вересня 2023 року надійшов позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме: Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 15.01.2022 по 05.06.2023 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період з 15.01.2022 по 05.06.2023;

2. Визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані 28 календарних дні щорічної основної відпустки за період з 15.01.2022 по 31.12.2022 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 вчинити певні дії, а саме: нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 28 календарних дні щорічної основної відпустки за період з 15.01.2022 по 31.12.2022;

3. Визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 05.06.2023 до 19.07.2023 згідно із вимогами статті 117 Кодексу законів про працю України, постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 вчинити певні дії, а саме: нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки, тобто з 05.06.2023 до 19.07.2023 згідно із вимогами статті 117 Кодексу законів про працю України, постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 30.05.2023 за № 115-РС її звільнено з військової служби у Збройних Силах України в запас за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини або інші поважні причини). Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2023 за № 164 позивача виключено зі списків особового складу частини та знято зі всіх видів забезпечення. 27.06.2023 позивач звернулась до військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо нарахування та виплати компенсації вартості за неотримане речове майно, а також нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік. Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено (лист від 24.07.2023 за вих. № 2381), що грошова компенсація за неотримане речове майно не проводилась, оскільки під час проходження військової служби позивач не зверталась з рапортом про її отримання. Відомості щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік у наказі військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2023 за № 164 не зазначені, оскільки це не передбачено Інструкцією з діловодства в Збройних Силах України.

Ухвалою судді від 11.09.2023 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у порядку статті 262 КАС України.

31.10.2023 року до суду надійшов (вх..№37547/23) відзив військової частини НОМЕР_1 в якому відповідач просить залучити до участі в справі у якості співвідповідача Військову частину НОМЕР_3 та відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що за час до виключення зі списків особового складу до військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_1 не зверталась з відповідним рапортом щодо отримання компенсації за неотримане речове майно. У зв`язку з цим компенсація за неотримане речове майно не проводилась. Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 07 квітня 2022 року № 65 старший солдат ОСОБА_1 вважається такою, що вибула у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) стройовій частині) від 02 травня 2023 року № 128, відповідно до п. 117 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України старшого солдата ОСОБА_1 , яка перебуває в розпорядженні призначено на посаду стрільця 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 та вважається такою, що з 02 травня 2023 року справи та посаду прийняла та приступила до виконання службових обов`язків. Відповідно до п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення, кількість днів щорічної основної відпустки військовослужбовців, що звільняються з військової служби, визначаються пропорційно прослуженому часу за кожен повний місяць служби. При цьому кількість днів відпустки військовослужбовців з вислугою 10 календарних років обчислюється з розрахунку 2,5 календарних дня. Таким чином, загальна кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки складає - 5 днів (два повні місяці служби лютий, березень 2022 року), згідно чого старшому солдату ОСОБА_1 виплачена компенсація за невикористані дні відпустки у сумі 3633,73 грн.

07.11.2023 до суду від представника позивача - адвоката Завгороднього І.В., надійшла (вх..№ЕС/14136/23) відповідь на відзив. У поданій відповіді адвокат Завгородній І.В. зазначає, що відповідач невірно розрахував період служби за який підлягає виплаті компенсація. Відповідач помилково вважає, що в розрахунок включається календарний місяць служби (з 1 по 31 число відповідного місяця), а інші дні не враховуються. Відповідно до пункту 3 Розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі за текстом скорочено Порядку) компенсація виплачується за кожен повний місяць служби. Отже, Позивач має право на одержання компенсації за період з 15.01.2022 по 06.04.2022 (два повні місяці служби з 15.01.2022 по 15.03.2022) та з 02.05.2023 по 05.06.2023 (один повний місяць служби з 02.05.2023 по 02.06.2023), а загальна кількість днів невикористаної щорічної відпустки складає 7,5 днів (три повні місяці служби). Згідно з приписами пункту 3 Розділу XXXI Порядку Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня. Отже, загальна кількість днів невикористаної щорічної відпустки за період з 15.01.2022 по 06.04.2022 та з 02.05.2023 по 05.06.2023 складає 8 днів. Таким чином, позовна вимога позивача підлягає задоволенню в частині зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 3 дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 2180 гривень 25 копійок (із розрахунку 726 гривень 75 копійок за один день невикористаної відпустки) за період з 15.01.2022 по 06.04.2022 та з 02.05.2023 по 05.06.2023. Представник позивача не міг чітко сформулювати позовну вимогу під час подання позовної заяви, оскільки відповідач на надав інформацію (копії документів) на адвокатський запит. Відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто з 05.06.2023 до 19.07.2023 згідно із вимогами статті 117 Кодексу законів про працю України, постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Ухвалою суду від 13.11.2023 задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі № 420/23116/23 в якості співвідповідача військову частину НОМЕР_3 . Розпочато розгляд адміністративної справи № 420/23116/23 спочатку.

29.12.2023 до суду надійшов відзив (вх..№47426/23) військової частини НОМЕР_3 з проханням відмовити у задоволенні позову та в порядку ч. 4 ст. 123 КАС України розглянути питання про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовної вимоги «про визнання протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, a саме: Відповідача-1 щодо нарахування та виплати Позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно за період з 15.01.2022 по 05.06.2023 та зобов`язання Відповідача-1 вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити Позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період з 15.01.2022 по 05.06.2023», у зв`язку із пропуском строку звернення до адміністративного суду, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України. Пунктом 3 розділу ХХХІ Порядку № 260 зокрема встановлено, що військовослужбовцям, які звільняються з військової служби, виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, тривалість яких визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, в тому числі за минулі роки. Зазначене положення Порядку № 260 кореспондується з положеннями абз. 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII, яким визначено, зокрема: «... У рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічної основної відпустки...». Таким чином, за період з 15.01.2022 по 06.04.2022 загальна кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки Позивача складає - 5 (п`ять) днів. Компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки Відповідачем-1 сплачено на користь позивача.

08.01.2024 до суду надійшла заява (вх..№ЕС/932/24) представника позивачки адвоката Завгороднього І.В., про поновлення процесуального строку з проханням поновити пропущений строк на звернення до суду.

Ухвалою суду від 27.02.2024 відмовлено у задоволені клопотання (вх..№47426/23) військової частини НОМЕР_3 про залишення позовної заяви без розгляду по справі 420/23116/23 в частині вимог щодо грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду. Відмовлено у задоволенні заяви (вх..№ЕС/932/24 від 08.01.2024) представника позивачки адвоката Завгороднього І.В., про поновлення процесуального строку.

08.01.2024 до суду надійшла заява (вх..№ЕС/934/24) представника ОСОБА_1 адвоката Завгороднього І.В., про зміну предмету позову.

18.01.2024 до суду надійшли (вх..№2480/24) заперечення військової частини НОМЕР_1 на заяву позивача про зміну предмету позову.

29.01.2024 до суду надійшли додатковій пояснення (вх..№ЕС/4326/24) представника позивача адвоката Завгороднього І.В.

Ухвалою суду від 27.02.2024 повернуто без розгляду заяву представника ОСОБА_1 адвоката Завгороднього І.В., про зміну предмету позову, яка надійшла до суду 08.01.2024 за вх.№ЕС/934/24.

Інших процесуальних заяв/клопотань по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

14.01.2022 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі Начальника Білгород-Дністровського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки був укладений Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу (далі за текстом - Контракт).

Згідно з витягом з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 січня 2022 року № 1 старшого солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення і вважається такою що з 15 січня 2022 справи та посаду прийняла та приступила до виконання службових обов`язків (а.с.50).

В подальшому, Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07 квітня 2022 року № 65 старший солдат ОСОБА_1 вважається такою, що вибула у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до вищевказаного наказу з 07 квітня 2022 року обчислення строку вислуги у військовому званні зупинено. Час перебування старшого солдата ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною до строку вислуги у військовому званні не зараховано (а.с.52).

02.05.2023 ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , ВОС 100915А та з 02.05.2023 вважається, такою, справи та посаду прийняла та приступила до виконання службових обов`язків за посадою, що підтверджується витягом із Наказу №128 від 02.05.2023 командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) (а.с.53).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2023 №164 старшого солдата ОСОБА_1 , стрільця відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 30.05.2023 №115-РС у запас за підпунктом «г» пункту « 2» частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», визнано такою, що справи та посаду здала.

Зазначеним Наказом №164 від 05.06.2023 передбачено: з 05 червня 2023 року виключити зі списків особового складу частини та зняти зі всіх видів забезпечення (а.с.22, 54).

Підставою видання Наказу №164 є витяг з Наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 30 травня 2023 року №115-РС.

Варто зазначити, що згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_3 (з адміністративно-господарської діяльності) від 09 вересня 2022 № 349 та Положення про спільне фінансове господарство військової частини НОМЕР_3 та військових частин НОМЕР_5 , A7347, A7348, A7349, A7350, A7351, A7380, A4631, НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , яке є додатком до вищевказаного наказу, військова частина НОМЕР_1 не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_3 на підставі рішення командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 04.07.2022 № 1433, Рішення Міністра оборони України від 13.06.2022 № 12653/з та Окремого доручення Міністра оборони України від 02.03.2022 № 248/1200.

Наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2023 №164 містить наступні абзаци, які є суттєвими при розгляді даної справи (а.с.23):

Відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити грошову компенсацію за 5 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 рік у розмірі 3633 ( три тисячі шістсот тридцять три)грн. 73 коп.

Відпустка за сімейними обставинами та інших поважних причин, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2023 рік не надавалась.

Виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 21802 (двадцять одна тисяча вісімсот дві) грн. 35 коп.

15.07.2023 до військової частини НОМЕР_1 надійшла заява ОСОБА_1 з проханням вжити заходи щодо нарахування та виплати їй грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а також нарахування та виплати їй грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, оскільки в Наказі №164 від 05.06.2023 не зазначено розмір виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та відповідно не здійснено вказану виплату та відсутні в Наказі відомості про нарахування і виплату грошової допомоги на оздоровлення (а.с.21).

24.07.2023 військова частина НОМЕР_1 надала відповідь (№2381) на заяву ОСОБА_1 в якій зазначила, що грошова компенсація за неотримане речове майно здійснюється за місцем військової служби військовослужбовця за їх рапортом на підставі наказу командира військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. ОСОБА_1 була виключена зі списків військової частини НОМЕР_1 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 червня 2023 року № 164 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 30 травня 2023 року № 115-РС та рапорту ст. солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби вх. № 1467-р від 02 травня 2023 року, де вона зазначила, що скарг та заяв до Міністерства оборони України та командування не вона не зверталась з рапортом про отримання компенсації за неотримане речове майно. У зв`язку з вищевказаним, компенсація за неотримане речове майно ОСОБА_1 не проводилась. Щодо відомостей про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, повідомлено, що згідно з Інструкцією з діловодства в Збройних Силах України, в наказах на виключення зі списків вказуються відомості про виплату грошової допомоги, передбаченої на день видання наказу, оскільки виключення зі списків особового складу відбулося у 2023 році, то виплатою, передбаченою на день видання наказу є грошова допомога на оздоровлення за 2023 рік.

Позивач вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, звернулась до суду з даним позовом.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ), речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

Судовим розглядом справи встановлено, що на виконання зазначеної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 за №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно з п. 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 р. № 232, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №768/28898, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно». Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

З аналізу вищевказаних норм слід дійти висновку про те, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Довідка видається речовою службою військової частини, виходячи із закупівельної вартості майна, розрахованої станом на 1 січня поточного року. Форма довідки затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16 березня 2016 року.

При цьому, суд акцентує увагу відповідача на тому, що законодавцем не визначено обов`язок військовослужбовця, в даному випадку ОСОБА_1 , отримати таку довідку у речової служби в/ч та потім надати її з рапортом командиру в/ч.

З аналізу зазначених норм визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби. Місцем військової служби ОСОБА_1 є військова частина НОМЕР_1 .

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем у відповіді на заяву ОСОБА_1 від 15.07.2023 відмовлено у видачі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі. Також відповідачем зазначено, що позивачка за час до виключення її зі списків особового складу з рапортом про отримання компенсації за неотримане речове майно не зверталась, а тому виплата компенсації не проводилась (а.с.24).

Такі ж самі доводи наводить відповідач в своєму відзиві від 31.10.2023 (а.с.46).

Суд зазначає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Відтак, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 820/5767/17.

Крім того, суд зазначає, що на користь вказаного вище висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.08.2019 у справі № 2040/7697/18.

Отже, суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для отримання ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна та наявність чи відсутність в неї Довідки про вартість речового майна не впливає, не скасовує її право на отримання такої вартості.

Наведеними вище нормами, ще регулюють порядок відшкодування військовослужбовцю понесених витрат на речове майно, передбачено обов`язок додати оригінал Довідки до відомості щодо виплати грошової компенсації, тобто дотримання такого механізму дій є обов`язком саме суб`єкта владних повноважень військової частини, та аж ніяк не входить до обов`язків самого військовослужбовця.

Враховуючи, що відповідний наказ про виплату грошової компенсації видається командиром військової частини в якій військовослужбовець проходив службу в/ч НОМЕР_1 , а саму виплату проводить фінансова-економічна служба військової частини НОМЕР_3 , суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити шляхом:

1. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно;

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби за період з 15.01.2022 по 05.06.2023 речове майно.

Щодо вимог ОСОБА_1 про нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 28 календарних дні щорічної основної відпустки за період з 15.01.2022 по 31.12.2022, суд зазначає наступне.

Вище судом було встановлено, що 15.01.2022 позивачку зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення в/ч НОМЕР_9 та 07.04.2022 позивачка вибула у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

02.05.2023 позивачку було призначено на посаду, а отже вона вийшла з відпустки та продовжила виконання вимог Контракту, нести військову службу.

05.06.2023 між сторонами були припиненні відносини щодо проходження позивачкою військової служби в ЗСУ, що виникли на підставі Контракту від 14.01.2022.

При цьому, в Наказі про виключення зі списків особового складу від 05.06.2023 зазначено про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за 5 діб невикористаної щорічної відпустки за 2022 та 2023 рік у розмірі 3633,73 грн. Виплату цих коштів позивачка не заперечує.

Календарна вислуга років ОСОБА_1 становить 4 роки 11 місяців 10 днів (а.с.22).

В Наказі №164 зазначено, що позивачку звільнено наказом командира в/ч НОМЕР_3 у запас за підпунктом «г» пункту « 2» частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ , військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260).

Згідно з пунктом 3 Розділу XXXI Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку:

тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня;

тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня;

тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня;

тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.

Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.

Грошове забезпечення за період відпустки виплачується до дня закінчення відпустки включно на підставі наказу командира військової частини.

Аналіз положень пунктом 3 Розділу XXXI Порядку №260 у взаємозв`язку із нормами статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в контексті спірних правовідносин дає підстави для висновку, що у рік звільнення військовослужбовцям, звільненим з військової служби, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Проте, іншим військовослужбовцям, які звільняються з військової служби, за їх бажанням, виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, які визначаються пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, а також за дні відпустки за минулі роки.

При цьому, розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення, військовослужбовцям, які звільняються з військової служби, за їх бажанням обчислюється з урахуванням вислуги років, зокрема, тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня за кожен повний місяць служби у році звільнення.

Верховний Суд у справі №420/2803/21 дійшов висновку, що кратність, яку треба застосовувати при обчисленні цих виплат відповідно до абзацу третього пункту 3 розділу ХХХІ Порядку №260, може стосуватися тих військовослужбовців й умов/правил надання їм відпусток, які передбачені абзацом першим пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, тобто коли це стосується військовослужбовців, які звільняються з інших підстав, ніж як за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів (у тексті пункту 3 розділу ХХХІ Порядку №260 (абзац другий) їх синтаксично виокремлено як «інші військовослужбовці»), і яким при звільненні відпустка надається (чи замість якої вони можуть отримати грошову компенсацію) з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ. Водночас, ця кратність, якщо зважити на синтаксичну побудову норми абзацу третього пункту 3 розділу ХХХІ Порядку №260, стосується обчислення грошового забезпечення/грошової компенсації щодо відпусток військовослужбовців у рік звільнення. Іншими словами, застосування кратності при обчисленні грошового забезпечення/грошової компенсації щодо всіх днів невикористаної щорічної відпустки (основної і додаткової) військовослужбовців у зв`язку зі звільненням зі служби - тим паче незалежно від підстав їх звільнення - не передбачено і це суперечило б (наведеним вище) положенням Закону №2011-ХІІ щодо надання відпусток військовослужбовцям.

Відповідно до абз. 3 ч.14 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту (військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Повертаючись до обставин справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 має вислугу до 10 календарних років, а тому розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки обчислюється виходячи з розрахунку 2,5 календарних дня за кожен повний місяць служби у році звільнення.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/20087затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі за текстом - Положення).

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим (пункт 7 Положення).

Загальний строк військової служби військовослужбовця включає весь час перебування його на військовій службі з урахуванням випадків, передбачених пунктами 143, 195 і 209 цього Положення. Загальний строк військової служби встановлюється в календарному обчисленні, а у випадках, визначених законодавством, - у пільговому обчисленні (пункт 8 Положення).

Встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України (пункт 12 Положення).

Контракт припиняється (розривається) у день, зазначений у наказі командира (начальника) військової частини по стройовій частині про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (у разі дострокового припинення (розірвання) контракту, звільнення з військової служби або направлення для проходження військової служби до іншого військового формування з виключенням зі списків особового складу Збройних Сил України) (пункт 12 Положення).

Отже, синтаксичний розбір наведених пунктів Положення, приводить до узагальнення, що при звільненні військовослужбовця в запас закінчується його військова служба. Тобто, військова служба ОСОБА_1 закінчилась 30.05.2023 на підставі Наказу №115-РС командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу). При цьому, несення позивачкою військової служби після відпустки по догляду за дитиною було розпочате 02.05.2023.

Таким чином, загальний строк військової служби ОСОБА_1 у 2023 році становить 28 календарних днів, 02.05.2023 по 29.05.2023 (включно).

При цьому, суд звертає увагу представника позивачки адвоката Завгороднього І.В., на тому, що виходячи зі змісту Положення, Наказ №164 від 05.06.2023 (по стройовій частині) засвідчує факт припинення Контракту, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України 14.01.2022.

З довідки про доходи ОСОБА_1 вбачається, що грошове забезпечення їй нараховувалось по 05.06.2023, однак, це не є свідченням про несення нею військової служби у цей період з 30.05.2023 по 05.06.2023 та включення цих днів до календарної вислуги років.

Виходячи з викладеного, доводи представника позивача Завгороднього І.В., щодо наявності у позивачки права на отримання грошової компенсації за невикористані 28 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 15.01.2022 по 31.12.2022 не знайшли свого підтвердження, оскільки, як він сам це визнав в своїй відповіді на відзив, позивачка лише два повних місяця в 2022 році проходила фактично військову службу лютий та березень 2022 року, а в 2023 році вона лише 28 днів перебувала на військовій службі, тобто не повний місяць. Навіть якщо розпочати розрахунок днів и з першого числа місяця (1 травня), як на те зазначає адвокат Завгородній І.В., не буде повного місяця (травня) служби ОСОБА_1 2023 році, оскільки звільнена вона 30.05.2023.

Між тим, правомірними є дії військової частини НОМЕР_1 щодо обрахунку календарних днів (5 днів), які є щорічною основною відпусткою позивачки та були компенсовані відповідною виплатою при звільненні.

Ким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки не знайшли свого підтвердження під час розгляд у справи.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про нарахування та виплату їй середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 05.06.2023 по 19.07.2023 згідно із вимогами статті 117 Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

19.07.2023 військова частина НОМЕР_3 виплатила ОСОБА_1 33 558,76 грн заробітної плати (а.с.15).

Згідно положень ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до положень ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до п. 57 рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02), остаточне рішення від 04.10.2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв`язку з цим Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Нормами ст. 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок №100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як убачається з абзацу 2 пункту 7 Порядку №260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Крім того, згідно пункту 7 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до частини другої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні.

Таким чином, військовослужбовці отримують грошове забезпечення не за робочі дні, а за календарні дні, тому при розрахунку середньоденного заробітку необхідно брати кількість календарних днів.

Суд зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Як вже було зазначено вище, в/ч НОМЕР_3 19.07.2023 здійснив повний розрахунок з ОСОБА_1 сплативши їй 33558,76 грн.

Таким чином, військова частина НОМЕР_3 провела фактичний розрахунок з позивачкою поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи дату виключення позивачки зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 05.06.2023, та дату остаточного розрахунку 19.07.2023, суд приходить до висновку, що відповідачем фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати всіх належних їй сум при звільненні, проведений поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, та затримка складає - 43 календарних днів, що є підставою для виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки.

При цьому, період затримки виплати належних позивачці сум при звільнені з військової служби складає 43 календарних днів та обраховується з першого дня після її остаточного звільнення з посади (06.06.2023) до дня остаточного розрахунку 18.07.2023 (останній день затримки перед днем виплати).

Як вбачається з Довідки про доходи військової частини НОМЕР_1 , за період з 02.05.2023 по 05.06.2023 (35 календарних днів) ОСОБА_1 було нараховано 24732,78 грн грошового забезпечення (а.с.57).

Суд акцентує увагу позивачки на тому, що додаткова винагорода на період дії воєнного стану, що встановлена Постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького на період дії складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця з якого обчислюється середній заробіток, оскільки є одноразовим, не регулярним, додатковим видом грошового забезпечення.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача перед звільненням становило (24732,78 : 35) 706,65 грн.

Отже, сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 06.06.2023 (наступний день після звільнення) по 18.07.2023 (останній день затримки перед днем виплати) становить 30 385,95 грн. (706,65 грн - середньоденний заробіток позивача х 43 дні).

З 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Тобто, з 19.07.2022 законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

Вказана норма не застосовується до спірних правовідносин оскільки термін затримки розрахунку при звільненні не перевищив шести місяців.

Суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у п. 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі №711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

На думку суду, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30385,95 грн, не є пропорційним невиплаченій при звільненні сумі 33558,76 грн,

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити належні до виплати суми. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Обговорюваний в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Таким чином, середній заробіток ОСОБА_1 за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України та Порядку №100, становить 30385,95 грн.

Разом з тим, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Суд зазначає, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався.

Суд зазначає, що фінансування оборонного сектору економіки є обмеженим, оскільки законами України про Державний бюджет України на відповідний рік Міністерству оборони України виділяються кошти згідно затвердженого кошторису доходів та видатків на рік. Міністерство фінансів України щомісячно перераховує на рахунки Міністерства оборони України, які відкриті у Державній казначейській службі України, кошти за відповідними напрямками, в т.ч.: виплати грошового забезпечення та заробітної плати, тилове забезпечення, ремонт та утримання озброєння і військової техніки, підготовка військ, тощо. Водночас, виділення коштів за напрямком нарахування та виплати коштів (зокрема середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні) на виконання рішення суду відповідними кошторисами доходів та видатків не передбачено. Відтак, суд зазначає, що заповнення відповідної фінансової прогалини буде здійснюватись за рахунок основних напрямів воєнного сектору, які, в умовах воєнного стану, потребують першочергової підтримки.

Таким чином, враховуючи відсутність спору щодо суми простроченої заборгованості, кількість днів затримки виплати заборгованості, ймовірний розмір втрат особи та те, що позивачка в період з 06.06.2023 по 18.07.2023 не зверталась з будь-якими заявами ані до суду ані до відповідача щодо виплати їй заборгованості, суд вважає, що належним та достатнім способом захисту порушеного права ОСОБА_1 буде стягнення з відповідача на її користь середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 10000,00 грн.

Крім того, суд наголошує, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Також, середній заробіток/грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні носить виключно компенсаційний характер та не є заробітною платою, право на яку позивачка отримала під час проходженням військової служби.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Позивачем при зверненні до суду з позовною заявою судовий збір не сплачувався, а відтак, відповідно до приписів ст.139 КАС України, підстав для розподілу судових витрат немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби за період з 15.01.2022 по 05.06.2023 речове майно.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2023 до 18.07.2023 включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки належних виплат при звільненні за період з 06.06.2023 до 18.07.2023 включно в сумі 10000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 );

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 );

Відповідач - Військова частина НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_12 ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА