Справа № 240/37547/21
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/37547/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович Ірина Едуардівна

Суддя-доповідач - Боровицький О. А.

26 лютого 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Курка О. П. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області в якому просила визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату нею боргу (недоїмки) з єдиного внеску, штрафів, пені в розмірі 35143,55 гривень. .

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08.04.2010 ОСОБА_1 зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець та взята на облік в контролюючих органах.

З наявного у справі витягу з інтегрованої картки платника податків вбачається, що за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017, 2018, 2019 роки та січень-листопад 2020 року в розмірі 35143,55 З наявного у справі витягу з інтегрованої картки платника податків вбачається, що за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017, 2018, 2019 роки та січень-листопад 2020 року в розмірі 35143,55 гривень (а.с.73-76). гривень (а.с.73-76).

При цьому матеріалами справи підтверджується, що вказана недоїмка утворилась у зв`язку із самостійним нарахуванням фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн, шляхом подання нею звіту з ЄСВ (таблиці 2 Додатку 5 до Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця) (а.с.77-79), та не сплати нею частини вказаного внеску в розмірі 5802,81 грн, оскільки частково єдиний внесок за цей період був сплачений зарахуванням переплати в розмірі 2645,19 грн, переданої з Пенсійного фонду України.

Крім того, зазначена у вимозі від 24.02.2021 №Ф-178-17 недоїмка з єдиного внеску в розмірі 35143,55 гривень утворилася внаслідок нарахування контролюючим органом позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2018- 2019 роки та за січень-листопад 2020 року, виходячи з розміру мінімального страхового внеску, який в 2018 році становив 819,06 грн на місяць, в 2019 році - 918,06 грн на місяць, а в 2020 році - 1039,06 гривень на місяць. Зокрема, за 2018 рік було нараховано 9828,72 грн, за 2019 рік - 11016,72 грн, а за січень-листопад 2020 року - 8495,30 грн.

У зв`язку з наявністю вищезазначеної недоїмки Головне управління ДПС у Житомирській області сформувало та скерувало ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-178-17, у якій повідомило позивача про наявність у неї заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 35143,55 гривень, яка підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за днем одержання цієї вимоги (а.с.15).

Не погоджуючись із вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-178-17 та вважаючи її протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені в Законі України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, а в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

За визначенням наданим у пункті 2 частини 1 статті 1 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI передбачено, що фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону, тобто й на фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування (частина 3 статті 6 Закону №2464-VI).

Частиною 5 статті 8 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктами 2 та 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 28.12.2014 №77-VIII, яка була чинною до 01.01.2017) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що до 01.01.2017 сплата єдиного внеску в розмірі не меншому розміру мінімального страхового внеску була правом, а не обов`язком фізичної особи-підприємця, який не отримав дохід від підприємницької діяльності у звітному періоді, а тому така сплата здійснювалась фізичною особою-підприємцем добровільно за власним бажанням.

З 01 січня 2017 року набули чинності зміни до Закону №2464-VI, внесені Законом України від 06.12.2016 №1774-VIІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Так, пунктами 2 та 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 06.12.2016 №1774-VIІІ) передбачено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, приписи пунктів 2 та 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 06.12.2016 №1774-VIІІ) встановили, що з 01.01.2017 фізичні особи-підприємці, не залежно від того отримали вони дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року від такої діяльності чи ні, зобов`язані сплатити за такий період єдиний внесок в розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску.

За визначенням наведеним в пункті 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону №2464-VI).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 14 Закону №2464-VI на податкові органи покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону №2464-VI податкові органи мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску (п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону №2464-VI).

Розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (далі - Інструкція № 449), врегульований порядок стягнення заборгованості з єдиного внеску із платників.

Пунктом 1 розділу VI Інструкції № 449 передбачено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Інструкції № 449 у разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Згідно пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Податковий орган надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІКС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи) (п. 4 розділу VI Інструкції № 449).

Частиною 4 статті 25 Закону №2464-VI передбачено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Під час розгляду справи судом встановлено та підтверджено інформацією з інтегрованої картки платника ЄСВ (а.с.74-76), що за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 облікується недоїмка з єдиного внеску за 2017-2019 роки за січень-листопад 2020 року в розмірі 35143,55 гривень, яка виникла у зв`язку із самостійним нарахуванням та частковою несплатою нею єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 5802,81 грн, а також у зв`язку з нарахуванням їй контролюючим органом єдиного внеску за 2018-2019 роки та за січень-листопад 2020 року в загальному розмірі 29340,74 грн, виходячи з розмірів мінімального страхового внеску.

У зв`язку з наявністю вказаної недоїмки з єдиного внеску Головне управління ДПС у Житомирській області на виконання вимог ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI та Інструкції №449 та сформувало та направило фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 вимогу від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в розмірі 35143,55 гривень, яка є предметом оскарження в даній справі.

При цьому, обґрунтовуючи протиправність вказаної вимоги позивач зазначає, що в період 2017-2020 років, за який їй нараховано борг, вона перебувала у трудових відносинах, а тому єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за неї, як за застраховану особу, сплачував її роботодавець, який є страхувальником.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам позивача, суд зазначає наступне.

Згідно довідки Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" від 27.10.2021 №164, ОСОБА_1 починаючи з 05.08.1999 працювала на різних посадах на Державному підприємстві "Житомирський бронетанковий завод" та станом на дату звернення нею з даним позовом до суду продовжує працювати на вказаному підприємстві (а.с.21).

Відповідно до Закону України від 13.05.2020 № 592-IX «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» особи, зазначені у пунктах 4 і 5 частини 1 цієї статті, тобто фізичні особи - підприємці, які поряд з цим мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску тільки за умови самостійного визначення за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску, бази нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 14.1.195 статті 14 Податкового Кодексу України, працівником є фізична особа, яка безпосередньо вчасною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 14.1.226 статті 14 Податкового Кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або проводить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Таким чином, платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати такими особами єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від такої підприємницької діяльності є базою для нарахування єдиного внеску, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, тобто за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Верховний Суд в постановах від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та від 23.01.2020 у справі №480/4656/18 сформував правовий висновок, відповідно до якого самозайнята особа зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Вказані правові висновки про тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату безпосередньо особою та роботодавцем) викладені також в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.

Зокрема, Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зв`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати ) роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

З наявних у матеріалах справи індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) вбачається, що протягом 2017-2020 років єдиний внесок за застраховану особу ОСОБА_1 сплачував її стахувальник - Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" (а.с.18-19).

З наведеного вбачається, що в спірний період, за який позивачу нараховано зобов`язання з єдиного внеску в розмірі 35143,55 гривень, ОСОБА_1 була застрахованою особою в системі державного соціального страхування, а всі податки та збори з отриманого нею доходу, в тому числі і єдиний внесок, сплачував за неї роботодавець Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод", як податковий агент.

З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами позивача, що вимога податкового органу сплатити єдиний внесок, нарахований за період, коли вона була найманим працівником - працювала на Державному підприємстві "Житомирський бронетанковий завод" та єдиний внесок за неї сплачував роботодавець, тягне за собою подвійну його сплату, що є необґрунтованим та суперечить вимогам законодавства.

Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то сплата Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод" єдиного внеску за застраховану особу - ОСОБА_1 в період з січня 2017 року по листопад 2020 року, за який винесена оскаржувана вимога, забезпечила виконання мети збору єдиного внеску - захист прав позивача на отримання страхових виплат.

Вказані обставини виключають обов`язок позивача по сплаті єдиного внеску як фізичною особою-підприємцем у періоди, коли він був найманим працівником.

Проте, під час розгляду справи судом встановлено, що із зазначеної в оскаржуваній вимозі від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату боргу з єдиного внеску 35143,55 гривень, лише частина недоїмки в розмірі 29340,74 грн, яка становить собою єдиний внесок за 2018-2019 роки та за січень-листопад 2020 року була нарахована позивачу контролюючим органом. Натомість інша частина недоїмки в розмірі 5802,81 грн є єдиним внеском за 2017 рік, самостійно нарахованим позивачем, шляхом подання нею відповідного звіту з ЄСВ.

Варто зазначити, що фізична особа - підприємець, яка одночасно є найманим працівником, може бути платником єдиного внеску тільки за умови самостійного визначення нею бази нарахування за звітний період, за який роботодавцем було сплачено страховий внесок за таку особу.

Відтак в контексті зазначеного суд приходить до висновку, що подаючи до контролюючого орану звіт з ЄСВ за 2017 рік та відображаючи в ньому суму нарахованого за вказаний звітний період єдиного внеску, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 виявила намір здійснити добровільну сплату єдиного внеску за 2017 рік, будучи обізнаною про її перебування в цей період у трудових відносинах з Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод" та про обов`язок останнього, як роботодавця, сплачувати за неї, як за застраховану особу, єдиний внесок.

Таким чином, оскільки єдиний внесок за 2017 рік в розмірі 5802,81 грн є самостійно визначеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , то включення його, після закінчення законодавчо визначеного строку сплати, як недоїмки до оскаржуваної вимоги від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату боргу з єдиного внеску є правомірним.

Натомість, нарахування податковим органом фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 єдиного внеску в розмірі 29340,74 грн за період 2018-2019 років та за січень-листопад 2020 року, коли вона працювала на Державному підприємстві "Житомирський бронетанковий завод" та єдиний внесок за неї, як за застраховану особу, сплачував роботодавець, є безпідставним та суперечить вимогам законодавства.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що оскаржувана вимога Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-178-17 в частині недоїмки з єдиного внеску в розмірі 5802,81 грн, нарахованого за 2017 рік, є правомірною, а в частині недоїмки з єдиного внеску в розмірі 29340,74 грн, нарахованого за 2018-2019 роки та за січень-листопад 2020 року, є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Курко О. П. Шидловський В.Б.