Справа № 200/5361/23
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року справа №200/5361/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, Державної судової адміністрації України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 200/5361/23 (головуючий І інстанції Чучко В.М.) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_1 , у відповідності до вимог ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів починаючи з 19 липня 2022 року;

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати судді Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_1 винагороди з 19 липня 2022 року;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити судді Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_1 суддівську винагороду у відповідності до вимог ст. 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ Про судоустрій і статус суддів з 19 липня 2022 року, та виплачувати її весь період перебування на військовій службі із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

В обгрунтування позову зазначив, що наказом в.о. голови Слов`янського міськрайонного суду від 01.03.2022 № 17-к позивача, суддю Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, увільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку, до дня фактичної демобілізації (на період, вказаний у контракті).

Проте, з 19.07.2022 ТУ ДСА припинено нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу на період проходження військової служби на підставі ст. 119 КЗпП України (в редакції змін від 01.07.2022).

Такі дії відповідача є протиправними, оскільки питання обрахунку, розміру та виплати суддівської винагороди визначено виключно статтею 130 Конституції України та ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо припинення нарахування та виплати судді Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, починаючи з 19.07.2022.

Зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_1 у відповідності до вимог статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ Про судоустрій і статус суддів, починаючи з 19.07.2022.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити судді Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_1 суддівську винагороду у відповідності до вимог статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ Про судоустрій і статус суддів, починаючи з 19.07.2022, із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Не погодившись з рішенням, відповідачі звернулися з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги ТУ ДСА України в Донецькій області.

Законом № 2352, який набув чинності 19.07.2022, внесено зміни до Кодексу законів про працю України, зокрема, у ч. 3 ст. 119 слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінити словами зберігаються місце роботи і посада.

Отже, з 19.07.2022 за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, середній заробіток не зберігається.

Відтак, у ТУ ДСА України в Донецькій області відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди як такому, що був призваний до військової служби.

Суд першої інстанції помилково послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03.11.2021 у справі № 990/4/22, оскільки предмет розгляду цієї справи та справи за позовом ОСОБА_1 не є тотожними, а висновки суду не стосуються виплати суддівської винагороди при проходженні суддею військової служби.

Обґрунтування апеляційної скарги ДСА України.

Судді є заброньованими на період мобілізації та на час воєнного стану. Оскільки заброньовані військовослужбовці добровільно можуть бути призвані для проходження військової служби під час мобілізації, то залучення таких суддів до виконання обов`язків військової служби не може здійснюватися без особистого волевиявлення судді.

При цьому військовослужбовцям виплачується грошове забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України. Таким чином, одночасна виплата грошового забезпечення військовослужбовцю та суддівської винагороди як судді створює ознаки подвійної оплати: оплати за виконання безпосередніх обов`язків військовослужбовця та виплати суддівської винагороди судді, який не здійснює судочинство, але за ним зберігається статус судді.

Крім того, суд першої інстанції, з огляду на примітку до ст. 51-3 ЗУ «Про запобігання корупції», порушив норми процесуального права, розглянувши справу в порядку спрощеного провадження.

Позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, який становить один місяць з дня відміни карантину відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , Указом Президента України від 13.08.2002 призначений на посаду судді Шахтарського районного суду, 14.08.2003 переведений на посаду судді Слов`янського районного суду, 27.03.2004 згідно Указу Президента України від 23.03.2004 року переведений на посаду судді новоутвореного Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. Постановою Верховної ради України від 25.06.2008 обраний суддею цього ж суду безстроково.

Наказом в.о. голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01.03.2022 № 17-к увільнено від виконання обов`язків голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 , з 01 березня 2022 року, у зв`язку зі вступом до територіальної оборони України, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період, вказаний у контракті.

Згідно наказу голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області суду від 08.08.2022 № 53-к, встановлено судді ОСОБА_1 з 08 серпня 2022 року надбавку у розмірі 60% за вислугу років, стаж роботи якого складає 25 років.

01 березня 2022 року на підставі Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 позивач призваний у Збройні Сили України по мобілізації, про що зазначено у військовому квитку № НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_2 від 11.07.2023 № 3676, старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_2 з 01.03.2022 по теперішній час.

Листом від 06.09.2023 № 05-1091/23 на адвокатський запит ТУ ДСА України в Донецькій області повідомив позивача, що з 19.07.2022 на підставі статті 119 КЗпП (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2232-ІХ) суддівська винагорода судді ОСОБА_1 не нараховувалась і не виплачувалась.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що, в свою чергу, виключає можливість застосовування до правовідносин стосовно виплати суддівської винагороди будь-яких інших законів та/або підзаконних нормативних актів, в тому числі КЗпП України та Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ.

Оцінка суду.

Спір у цій справі виник у зв`язку із невиплатою суддівської винагороди судді, мобілізованому до лав Збройних Сил України, за яким відповідно до приписів частини третьої статті 119 КЗпП України, чинній на момент його увільнення від роботи зберігалися відповідно місце роботи, посада та середній заробіток.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Статтею 135 Закону України № 1402-VIII встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Приписами частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таку правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема, в рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018.

Так, у рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Конституційний Суд у своїх рішеннях також послідовно вказував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, встановлена система гарантій незалежності суддів не є їх особистим привілеєм; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу.

Як свідчать матеріали справи позивач увільнений від виконання функцій судді у зв`язку з мобілізацією на підставі наказу від 01.03.2022, виданого відповідно до ст. 18 Закону України «Про оборону України, Закону України «Про основи національного спротиву» та частини третьої статті 119 КЗпП України.

Так, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 (далі - Указ № 64/2022), на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє на даний час.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не врегульовано питання призову суддів на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду та виплати суддівської винагороди.

Натомість ці питання урегульовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частин першої, четвертої, чотирнадцятої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Частина третя статті 119 КЗпП України (в редакції до внесених змін Законом № 2352-ІХ) визначала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Як свідчать матеріали справи в наказі в.о. голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01.03.2022 № 17-к зазначено про збереження за позивачем місця роботи, посади та середнього заробітку на період, вказаний в контракті відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України.

Водночас, Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, у частину третю статті 119 КЗпП України внесені зміни: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінити словами «зберігаються місце роботи і посада».

Тобто з 19.07.2022 законодавцем не передбачена виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, в зв`язку з набранням чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, головою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з 19.07.2022 не видавалося жодного наказу про припинення позивачу виплати середнього заробітку на час його увільнення у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Предметом цього спору позивач визначив дії відповідача щодо невиплати йому суддівської винагороди у період перебування на військовій службі.

У цьому аспекті необхідно зазначити, що дії суб`єкта владних повноважень можуть бути визнані протиправними адміністративним судом лише у випадку, якщо відповідач вчиняє дії, які виходять за межі його повноважень та за умови відсутності правових підстав для вчинення таких дій.

Протиправні дії суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у прийнятті рішень чи у здійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які не внесені до компетенції суб`єкта владних повноважень на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання.

Тобто дії суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо певні дії вчиняються суб`єктом владних повноважень за межами покладеної на нього компетенції.

Суд, своєю чергою, при вирішенні спору у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень відповідно до приписів статті 2 КАС України має, зокрема, перевірити чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Відповідно до частини першої статті 151 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Частинами першою та четвертою статті 148 Закону № 1402-VIII визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Згідно Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації в Донецькій області )в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) основним завданням управління є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Донецької області та фінансове забезпечення місцевих загальних судів Донецької області з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецької області здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області та місцевих загальних судів Донецької області.

Заходи по фінансовому забезпеченню місцевих загальних судів Донецької області включають в себе і нарахування та виплату суддівської винагороди.

Частиною другою статті 24 Закону № 1402-VIII визначено, що голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Нарахування, у тому числі суддівської винагороди суддям, здійснюється на підставі наказів голів суддів, табелів обліку робочого часу, копії яких передаються судами управлінню для виконання.

Отже, ТУ ДСА в Донецькій області є фактично виконавцем наказів голів суддів і при нарахуванні та виплаті заробітної плати, зокрема, суддівської винагороди суддям управління не є самостійним суб`єктом.

За встановлених обставин цієї справи відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, припинено виплату позивачу середнього заробітку на час його увільнення у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період з 19.07.2022.

Проте, як зазначалося вище, головою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області не видавався наказ про припинення виплати позивачу середнього заробітку на час його увільнення у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період з 19.07.2022.

Більш того, в матеріалах справи наявний наказ голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08.08.2022 № 53-к, яким встановлено виплачувати судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 з 08.08.2022 надбавку в розмірі 60% за вислугу років, стаж якого складає 25 років. (а.с.10)

Таким чином, за відсутності наказу голови суду про припинення виплати ОСОБА_1 середнього заробітку на час його увільнення в зв`язку з мобілізацією з 19.07.2022, ТУ ДСА в Донецькій області не мала повноважень на припинення цих виплат тільки на підставі норми закону ч. 3 ст. 119 КЗпП України без видання відповідного наказу.

Отже, дії ТУ ДСА в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди з 19.07.2022 є протиправними.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23.11.2023 у справі № 340/5033/22, в якій оспорено ненарахування та невиплата позивачу суддівської винагороди за вересень 2022, здійснене відповідним ТУ ДСА України на підставі наказу про припинення виплати суддівської винагороди з 19.07.2022.

Верховний Суд зазначив, що цей наказ позивачем не оскаржено, він був чинним на момент розгляду цього спору судами попередніх інстанцій. Отже чинність підстави для ненарахування та невиплати позивачу суддівської винагороди за вересень 2022 року відповідного наказу в.о. голови районного суду, свідчить про відсутність у цьому спорі протиправної бездіяльності відповідача, який діяв в межах наданих йому повноважень, що зумовлює відмову в задоволенні позовних вимог.

Проте, як зазначено вище, в справі за позовом ОСОБА_1 такий наказ не видавався, тому висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23.11.2023 у справі № 340/5033/22, не є застосовними у справі, що розглядається.

При цьому висновки суду першої інстанції, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачає будь-яких обмежень у виплаті суддівської винагороди тим суддям, які проходять військову службу у зв`язку із мобілізацією, а тому така категорія суддів має право на отримання суддівської винагороди в повному обсязі, є помилковими, оскільки цей закон взагалі не передбачає можливості перебування судді на військовій службі, отже до спірних правовідносин повинні застосовуватися приписи ч. 3 ст. 119 КЗпП України, які надають позивачу можливість проходити військову службу, зберігаючи за собою посаду, статус і місце роботи судді.

Також, суд першої інстанції помилково послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03.11.2021 у справі № 990/4/22, оскільки предмет розгляду цієї справи та справи за позовом ОСОБА_1 не є тотожними, а висновки суду не стосуються виплати суддівської винагороди при проходженні суддею військової служби.

Щодо посилання ДСА України на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, позаяк ця справа мала розглядатися в порядку загального позовного провадження, суд зазначає наступне.

Форми адміністративного судочинства встановлені статтею 12 КАС України, відповідно до частини першої якої адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Частиною четвертою статті 12 КАС України передбачено перелік спорів, у яких виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи.

Як визначено пунктом 1 частини шостою статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, зокрема, щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Оскільки предметом цього позову є питання проходження публічної служби позивачем як суддею, тобто особою, яка займає відповідальне або особливо відповідальне становище у розумінні Закону України «Про запобігання корупції», ця справа не є справою незначної складності.

Разом з тим, згідно з частиною другою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відтак, не зважаючи на те, що означена справа не є справою незначної складності, проте, враховуючи, що ця справа не відноситься до справ, які виключно розглядаються за правилами загального позовного провадження, перелік яких визначено у частині четвертій статті 12, частині другій статті 257 КАС України, суд не може визнати порушенням норм процесуального права розгляд судом першої інстанції цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Щодо доводів ДСА України про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом суд зазначає наступне.

На підставі частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як визначено частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Разом з тим, частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Строки звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати також визначені статтею 233 КЗпП України.

Вирішуючи питання, якою нормою закону слід керуватися при розгляді таких справ, Верховний Суд в постанові від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, визначив, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22 та від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21.

Разом з тим, відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території України було встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» продовжено з 19 грудня 2020 року до 28 лютого 2021 року карантин, встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

В подальшому вказаний карантин неодноразово продовжувався Кабінетом Міністрів України.

В останнє, Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 09.12.2020 № 1236», карантин продовжено до 30 червня 2023 року.

З 01 липня 2023 року карантин скасовано.

Позивач звернувся до суду з цим позовом 15.09.2023. Предметом позову є невиплата суддівської винагороди.

Оскільки з 01.07.2023 карантин скасовано, тому відновили дію процесуальні строки, зокрема, строки звернення до суду, визначені ч. 2 ст. 233 КЗпП, які становлять, відповідно, 3 місяці, а саме до 30.09.2023.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 15.09.2023, тому він не пропустив строк звернення до суду, встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, проте неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що обумовлює часткове задоволення апеляційних скарг відповідачів та зміну рішення суду першої інстанції шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 139, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, Державної судової адміністрації України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 200/5361/23 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 200/5361/23 змінити шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 200/5361/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 26 лютого 2024 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2024 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв