Справа № 420/25893/23
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №313722 від 05.07.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідку на постійне проживання (бланк серії НОМЕР_1 ), виданої громадянці Вірменії ОСОБА_1 06.09.2009 року за № НОМЕР_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що громадянка Вірменії ОСОБА_3 разом з батьками в 1996 році переїхала до України в Одеську область, де і проживає дотепер.

В 2008 році позивачка звернулася до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області із заявою щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки її батько - ОСОБА_4 в 2002 році набув громадянства України. В подальшому рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 02.03.2009 року позивач отримала дозвіл на імміграцію в Україну та 06.03.2009 року була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , терміном дії « Безстроково ».

Позивачем було укладено шлюб з ОСОБА_6 . Від цього шлюбу в м. Одеса у позивача та її чоловіка народилося двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачка 27.04.2020 року подала письмове звернення на підставі ч. 3 ст. 9 Закону України «Про громадянство» до ГУ ДМС в Одеській області щодо можливості прийняття її до громадянства України, враховуючи що вона безперервно проживає тут на законних підставах більше 5 років. На вказане письмове звернення позивач не отримала жодної офіційної відповіді від відповідача.

В подальшому, у зв`язку із необхідністю обміну посвідки на постійне проживання в Україні, 17.05.2023 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача. У відповідь 20.07.2023 року позивач отримала Рішення про скасування дозволу на імміграцію №313722 від 05.07.2023 року, яке було прийнято на підставі п. 1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Крім того, в рішенні було зазначено, що позивач, як особа стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Отримати висновок, як документ, на підставі якого приймається рішення про скасування дозволу на імміграцію, позивач змогла лише після звернення її адвоката до відповідача. Так, з висновку скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Вірменії ОСОБА_3 , затвердженого т.в.о. начальника ГУДМС України в Одеській області І.Безкищенком 05.07.2023 року, вбачається, що в ході перевірки матеріалів особової справи позивача було виявлено, що паспорт громадянина України її батька серії НОМЕР_3 , вид. 18.03.2002 року Тарутинським РВ УМВС України в Одеській області ОСОБА_4., за результатами висновку службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України від 24.08.2017 року №100/2017 визнано недійним та таким, що підлягає вилученню та знищенню. При цьому, відповідач дійшов до висновку, що батько позивача ніколи в громадянстві України не перебував.

Позивач вважає, що рішення відповідача щодо скасування дозволу на імміграцію та визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Вірменії ОСОБА_1 , є протиправним, незаконним і необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи та законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, а тому звернулася до суду з даним позовом.

Доводи позивача щодо протиправності оскаржуваного рішення, мотивовані наступним.

Позивач зазначає, що підставою для отримання нею дозволу на дозволу на імміграцію в Україну, згідно Закону України «Про імміграцію», а саме п.1 ч.3 ст. 4, є громадянство України її батька. Тобто, не конкретний паспорт, а саме факт громадянства. Позивача особисто не ознайомили з результатами висновку службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України її батька від 24.08.2017 року №100/2017, та тим, чи приймалося на підставі цього службового розслідування конкретне рішення, але воно не може слугувати підставою для скасування її дозволу на імміграцію оскільки посадовими особами відповідача воно неправомірно трактується як припинення громадянства її батька. Батько позивача ОСОБА_4 набув громадянства України правомірно, ніяких фальшивих або підроблених документів для оформлення громадянства не подавав. Згідно ст. 21 Закону України "Про громадянство України" №2235-ІІІ рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України. Жодних інших підстав, які б давали можливість суб`єкту владних повноважень скасувати його належність до громадянства України Законом України "Про громадянство України" №2235-111 не передбачено. Тобто, скасування рішення про оформлення набуття громадянства потребує наявності достатніх та належних доказів щодо встановлення факту обману, подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, але у висновку № 100/2017 таких фактів не наведено. Висновок службового розслідування ґрунтується на формальних підставах визнання недійсним, вилучення, анулювання та знищення паспорта громадянина України, припущеннях фахівців органу міграційної служби, без урахування суспільної необхідності прийняття такого рішення, права ОСОБА_4 та як наслідок - його доньки ОСОБА_3 на сім`ю, роботу, соціальні зв`язки. Суб`єктом владних повноважень порушено вимоги щодо своєчасності реагування на можливі процедурні порушення, з огляду на те, що паспорт громадянина України ОСОБА_4 видано у 2002 році, тоді як висновок про порушення складено лише у 2017 році, в той час як дозвіл на імміграцію в Україну позивачу скасовано аж в 2023 році, тобто через п`ять років з моменту складення висновку про порушення документування паспортом її батька.

Орган, що проводив службове розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України від 24.08.2017 року №100/2017 не спростовано та не доведено, що звертаючись за паспортом громадянина України батько позивача надав неправдиві відомості. Крім того, встановлення факту безпідставної видачі батьку позивача паспорта громадянина України є по суті встановленням факту необґрунтованого прийняття рішення про набуття громадянства України, оскільки набуття громадянства в деяких випадках, зокрема, на підставі ч. 1 ст. 8 Закону №2235-III, здійснюється за спрощеною процедурою і не потребує прийняття окремого рішення про прийняття до громадянства України. Відповідно, встановленням факту необґрунтованого прийняття рішення про набуття громадянства України потребує виконання передбаченої ст. 21 Закону №2235-III та п. 96, 97 Порядку №215/2001 процедури. Прийняття рішення про визнання недійсним (анулювання) бланку паспорта громадянина України за таких обставин можливе лише як виконання попередньо прийнятого рішення про скасування рішення про оформлення набуття позивачем громадянства України, що зроблено не було. Таким чином, твердження відповідача про те, що батько позивача ОСОБА_4 «в громадянстві України ніколи не перебував» є абсолютно безпідставним та протиправним, як і подальше прийняття оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 на тій підставі, що його було прийнято на основі документів, що втратили чинність.

В даному випадку відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії (безальтернативне видворення позивача), а тому був повинен обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, інтереси для добробуту дитини позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Ухвалою від 29.09.2023 року суд відкрив провадження в адміністративній справі та ухвалив розгляд справи № 420/25893/23 здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання на 01.11.2023 року.

16.10.2023 року до Одеського окружного адміністративного суду від Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що 22.10.2008 року громадянка Республіки Вірменії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. З ст. 4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з тим, що її батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України. Рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 02.03.2009 року № 313722 громадянка Республіки Вірменії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. З ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 виданої 06.03.2009 року. В ході перевірки матеріалів особової справи було виявлено, що паспорт громадянина України її батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 серії НОМЕР_4 виданий 07.11.2015 року Ананьївським РС ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за результатами висновку службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України від 04.08.2017 № 100/2017 визнано оформленим з порушенням вимог Закону України «Про громадянство України» та п. 21 розділу III «Інструкції щодо правил та оформлення і видачі паспорта громадянина України», затвердженої наказом МВС України від 17.08.1994 № 316, недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню. У зв`язку з чим, позивача було письмово повідомлено, що дозвіл на імміграцію в Україну виданий в порушення чинного законодавства та підлягає скасування згідно ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Згідно письмових пояснення від 17.05.2023 року ОСОБА_3 просила анулювати її документи для того, щоб найближчим часом вона змогла відновити свої документи заново, так як в неї тут народилося двоє дітей. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про Імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі, свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Зважаючи на вказане, дозволів на імміграцію, було надано на підставі документів, що втратили чинність. У контексті цієї норми під визначенням «документом, що втратив чинність» мається на увазі, що юридичний факт підтверджений/засвідчений таким документом, що подавався іноземцем або особою без громадянства для підтвердження юридичних підстав для оформлення дозволу на імміграцію, визнано недійсним, скасованим, нікчемним або таким, що не відбувся.

Також, відповідач зазначає, що посилання представника позивача, на те, що батьку позивача - ОСОБА_4 скасовано набуття громадянства України, є безпідставним з огляду на наступне. За приписами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про громадянство України» рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства. Проте, як вбачається з висновку службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України від 04.08.2017 № 100/2017 ОСОБА_4 громадянство України у встановленому законодавством порядку не набував, отриманий ним у 1997 році паспорт громадянина України було видано без підтвердження факту належності до громадянства/набуття громадянства України. Отже, неможливим є скасування рішення, якого не існувало.

Разом з відзивом до суду відповідачем було надано копії матеріалів особової справи позивача.

В підготовче засідання, призначене на 01.11.2023 року, з`явилися представники сторін. Суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 01.11.2023 року, відклав підготовче засідання на 13.12.2023 року.

В судове засідання, призначене на 13.12.2023 року, з`явилися представники сторін.

Ухвалою від 13.12.2023 року суд продовжив шістдесятиденний строк підготовчого провадження у справі №420/25893/23 на тридцять днів та відклав підготовче засідання на 10.01.2024 року.

09.01.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача заперечує проти доводів відповідача та наполягає на задоволення позовних вимог позивача. Представник позивача зазначає, що відповідно до п. 23 Постанови Кабінету Міністрів України «Порядок оформлення, виготовлення та видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» від 28.03.2012 року №251 департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Як вбачається з інформації, відображеної у висновку скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Вірменії ОСОБА_3 , затвердженого т.в.о. начальника ГУДМС України в Одеській області від 05.07.2023 року, позивачка письмово зверталася до ГУ ДМС в Одеській області ще 20.04.2020 року, і тоді 19.05.2020 року їй, як зазначено у висновку, письмово повідомили , що буцімто дозвіл на імміграцію щодо неї підлягає скасуванню. Проте, в порушення до п. 23 Постанови Кабінету Міністрів України «Порядок оформлення, виготовлення та видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» в місячний термін відповідне рішення прийнято не було, а лише через більш ніж три роки після повторного звернення позивачки у зв`язку із необхідністю обміну посвідки на постійне проживання, тобто відповідач на більш ніж три роки своїми діями поставив позивачку у підвішене положення, коли вона не може ані оскаржити будь яке рішення щодо неї, а ні здійснити обмін посвідки оскільки посадові особи повідомили, що вона видана незаконно. При цьому, шкода яка завдана її особистому життя, інтересам її родини наразі є значно більшою, адже за ці три роки вона та її діти набули ще міцніших соціальних зв`язків з Україною, а відтак і втручання суперечить приписам законодавства України щодо охорони прав дитини, нормам міжнародних договорів щодо охорони прав дитини та рішенням Європейського суду з прав людини щодо неприпустимості свавільного і необґрунтованого втручання в сімейне життя в демократичному суспільстві. Зазначене втручання у сімейне життя не може бути визнаним необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Також, представник позивача вказує, що в порушення того ж п. 23 Постанови Кабінету Міністрів України «Порядок оформлення, виготовлення та видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання», позивачку в 2020 році, коли відповідачу стало відомо про існування обставин, які стало підставою для скасування дозволу на імміграцію, не було запрошено для надання особистих пояснень. Ті ж пояснення, що вона надала вже влітку 2023 року, не можуть бути враховані судом, як такі що були надані позивачкою під тиском бездіяльності відповідача протягом трьох років.

Крім того, представник позивача зазначає, що п. 23 Постанови Кабінету Міністрів України «Порядок оформлення, виготовлення та видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» передбачає, що копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом. Позивачка змогла отримати оскаржуване рішення лише 20.07.2023 року в ході особистого візиту, тобто більш ніж через два тижні. Відповідачем не надано доказів направлення адресату рекомендованим листом з повідомленням рішення від 05.07.2023 року про скасування дозволу на імміграцію, або доказів отримання позивачем такого листа.

В судове засідання, призначене на 10.01.2024 року, з`явилися представники сторін.

Ухвалою від 10.01.2024 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу № 420/25893/23 до судового розгляду на 07.02.2024 року.

В судове засідання, призначене на 07.02.2024 року, з`явилися представники сторін.

У вступному слові представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача у вступному слові заперечував проти заявлених позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиву на позовну заяву та запереченнях.

Суд в судовому засіданні з`ясував думку представників учасників справи щодо продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 07.02.2024 року, клопотання представників учасників справи задовольнив та на підставі ч. 3 ст. 194 КАС України здійснив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

22.10.2008 року громадянка Республіки Вірменії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з тим, що її батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України.

На підставі рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 02.03.2009 року № 313722 громадянка Республіки Вірменії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. З ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 виданої 06.03.2009 року.

Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області в ході перевірки матеріалів особової справи позивача було виявлено, що паспорт громадянина України її батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 серії НОМЕР_4 виданий 07.11.2015 року Ананьївським РС ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за результатами висновку службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України від 04.08.2017 № 100/2017 визнано оформленим з порушенням вимог Закону України «Про громадянство України» та п. 21 розділу III «Інструкції щодо правил та оформлення і видачі паспорта громадянина України», затвердженої наказом МВС України від 17.08.1994 № 316, недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню.

У зв`язку з чим Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області складено висновок про скасування рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 02.03.2009 року № 313722 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Вірменії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасування, визнання недійсною та такою, що підлягає вилучення та знищенню, видану на підставі дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 06.03.2009 року.

У зв`язку з цим, 05.07.2023 року відповідачем на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" та пп. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 (надалі - Порядок) прийнято рішення № 313722 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 02.03.2009 року № 313722 та виданої на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 06.03.2009 року.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина друга статті 2 КАС України зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про імміграцію» особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

За правилами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Приписами ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III (далі - Закон № 2402-III) визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

За приписами пунктів 21-25 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

В силу вимог п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Пунктом 22 Порядку № 1983 визначено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Судом встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка правомірності рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №313722 від 05.07.2023 року.

В даному випадку, оскаржуваним рішення скасовано дозвіл позивача на імміграцію в Україну від 02.03.2009 року № 313722 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про імміграцію», а саме у зв`язку із з`ясуванням того факту, що його надано на підставі документів, що втратили чинність.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну від 22.10.2008 року підставою для надання такого дозволу позивачем зазначено про те, що її батько є громадянином України.

Тобто, єдиною підставою отримання дозволу на імміграцію був факт наявності у батька позивача громадянства України.

Між тим, за результатами висновку службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України від 04.08.2017 № 100/2017 паспорт громадянина України батька позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 серії НОМЕР_4 виданий 07.11.2015 року Ананьївським РС ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 визнано недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню, оскільки перший паспорт серії НОМЕР_5 був оформленим з порушенням вимог Закону України «Про громадянство України» та п. 21 розділу III «Інструкції щодо правил та оформлення і видачі паспорта громадянина України», затвердженої наказом МВС України від 17.08.1994 № 316, а саме без підтвердження факту належності до громадянства /набуття до громадянства України. Крім того, у висновку зазначено, що за інформацією, наданою Посольством Республіки Вірменія громадянин ОСОБА_4 є громадянином Республіки Вірменія.

Пунктом 1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Враховуючи викладене, позивач вже не є донькою громадянина України, а тому суд погоджується з висновками міграційного органу про наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, оскільки єдиною підставою отримання позивачем дозволу на імміграцію була наявність у неї батька - громадянина України, а відповідні документи, що її підтверджували, втратили чинність.

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідачем правомірно прийнято рішення № 313722 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 02.03.2009 року № 313722 та виданої на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 06.03.2009 року.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, що викладені в постановах від 30.07.2020 року у справі № 320/849/19 та від 11.02.2021 року у справі № 480/1034/20.

При цьому, суд не приймає посилання позивача на тривалість періоду її проживання та наявність у неї родини в Україні, так як відповідні обставини не мають жодного відношення до цього предмету спору.

З іншого боку, суд зазначає, що залучення іноземця міграційним органом до розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію, є правом, а не обов`язком міграційного органу.

При цьому, відсутність доказів направлення оскаржуваного рішення є підставою для поновлення процесуальних строків його оскарження, а не підставою для визнання його протиправним.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії"). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги не належать до задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (вул. Преображенська, м. Одеса, 65014, ) про визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №313722 від 05.07.2023 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідку на постійне проживання (бланк серії НОМЕР_1 ), виданої громадянці Вірменії ОСОБА_1 06.09.2009 р. за №313722 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 26.02.2024 року.

Суддя Г.В. Лебедєва

.