Справа № 300/3259/23
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2024 р. справа № 300/3259/23

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Микитин Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, також - позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Кіяшко Тетяна Миколаївна, звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (надалі, також - відповідач 1, Департамент стратегічних розслідувань) про визнання протиправною бездіяльність, що полягає у не проведенні повного розрахунку після звільнення зі служби в Національній поліції України та невиплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015 та 2018 роки, додаткової оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, як учасника бойових дій, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015 та 2018 роки, додаткової оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, як учасника бойових дій, в загальній кількості 88 діб в сумі 41881,84 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 15.04.2020 за №101 о/с "По особовому складу" ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 22.04.2020, згідно пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням). Однак при звільненні Департамент стратегічних розслідувань не виплатив компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 03 дні, додаткову оплачувану відпустку за вислугу років 15 діб, додаткову відпустку, що надається учасникам бойових дій 70 днів, а в загальній кількості 88 діб за попередні роки. При цьому, відповідно до статті 83 Кодексу законів про працю України і статті 24 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Крім того, Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII не врегульовані правовідносини щодо виплати поліцейському компенсації за невикористані дні відпустки за попередні перед звільненням роки, тому застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки". Відтак, на думку представника позивача, така бездіяльність відповідача 1 є протиправною та порушує право позивача на грошову компенсацію невикористаних днів відпустки у разі звільнення. У зв`язку з цим, позивач через уповноваженого представника звернувся до суду з цим позовом. З наведених підстав, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.06.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, згідно із правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Департамент стратегічних розслідувань скориставсь правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 26.06.2023. Щодо заявлених позовних вимог заперечив, зазначивши, що компенсації підлягає невикористана щорічна чергова основна оплачувана відпустка та додаткова оплачувана відпустка у 2020 році і згідно наказу від 15.04.2020 №101 о/с "По особовому складі" така компенсація за невикористані 08 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік виплачена позивачу при звільненні. Крім того, вказано на можливість використання працівником відпустки як учасником бойових дій лише в поточному році, у зв`язку з чим перенесення такої відпустки і її компенсація неможливі. Також представник відповідача 1 звернув увагу, що позивач до 07.11.2019 працював у Департаменті захисту економіки Національної поліції України, а в Департамент стратегічних розслідувань переведений лише з 07.11.2019. Отже, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Департаменту щодо ненарахування та невиплати на його користь грошової компенсації за невикористані щорічну основну та додаткові відпустки за період з 2016 до 07.11.2019 та додаткову оплачувані відпустки за період 2016, 2017, 2018, 2019 роки, та зобов`язання виплатити на його користь вказану компенсацію мають бути адресовані Департаменту захисту економіки Національної поліції України, а за період проходження служби в Департаменті стратегічних розслідувань є безпідставними та не підлягають задоволенню. Також, зазначено про неспівмірність заявленої суми витрат на правничу допомогу. В зв`язку із наведеним просить суд в задоволенні позову відмовити(а.с. 80-91).

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.07.2023 залучено до участі у справі № 300/3259/23 як співвідповідача Департамент захисту економіки Національної поліції України (надалі, також - відповідач 2, Департамент захисту економіки). Розгляд адміністративної справи розпочато спочатку(а.с. 103-104).

Відповідач 2 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 31.07.2023 відповідно до якого проти позову заперечив, вказавши, що залишок невикористаних частин щорічних відпусток за період проходження служби становить за 2015 рік - 3 доби основної оплачуваної відпустки та за 2018 рік - 15 діб додаткової відпустки за вислугу років, втім такі позивач міг використати після переведення у Департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України. Звернув увагу суду на те, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню не норми Кодексу законів про працю України, а норми спеціального законодавства. Статтею 93 Закону України "Про Національну поліцію", зокрема, передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відтак, спеціальним законодавством не передбачено виплачувати поліцейським при звільненні зі служби в поліції грошову компенсацію за невикористані відпустки у минулих періодах, а виплаті підлягає лише компенсація за невикористану відпустку саме в році звільнення. Крім того, законодавством передбачено, що компенсація виплачується за невикористані дні лише щорічних відпусток та додаткової одного виду - працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Окрім того, представник відповідача 2 вказав на неможливість перенесення на наступний рік відпустки як учасника бойових дій. Також, зазначено про неспівмірність заявленої суми витрат на правову допомогу зі складністю справи та на відсутність документального підтвердження понесення таких витрат. Відтак, вимоги позивача заявлені у позовній заяві є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню(а.с. 108-117).

Суд, на підставі положення частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши і оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечують проти позову, встановив наступне.

ОСОБА_1 в період з 07.11.2015 по 22.04.2020 проходив службу в ГУ Національної поліції, що визнається сторонами.

У 2016 році позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданого Національною поліцією України(а.с.68).

Відповідно до Наказу по особовому складу Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 15.02.2017 № 51 о/с у зв`язку з організаційно-штатними змінами відповідно до наказу Національної поліції України від 29.12.2016 № 1397 «Про затвердження штату Департаменту захисту економіки Національної поліції» призначено майора поліції Гаврилюка Сергія Анатолійовича старшим оперуповноваженим міжрайонного відділу № 5 (м.Слов`янськ) управління захисту економіки в Донецькій області, звільнивши з посади оперуповноваженого цього управління (а.с. 118).

Так, згідно з витягом з наказу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №35 о/с від 07.11.2019 "По особовому складу" призначити таких, що прибули в порядку переведення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України: капітана поліції ОСОБА_1 , старшим оперуповноваженим 4-го відділу (боротьби з організованими групами з ознаками корупції) управління стратегічних розслідувань в Донецькій області, з 07 листопада 2019 року та з виплатою компенсації за 8 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2020 році(а.с.34).

Відповідно до витягу з наказу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №101 о/с від 15.02.2020 "По особовому складу" звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 майора поліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого 4-го відділу (боротьби з організованими групами з ознаками корупції) управління стратегічних розслідувань в Донецькій області, з 22.04.2020, з виплатою компенсації за 08 доби щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2020 році (а.с.25).

27.04.2023 представник позивача звернувся до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015 та 2018 роки, додаткової оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, як учасника бойових дій (а.с.55-57).

За наслідками розгляду вищезазначеної заяви відповідач 1 листом від 22.05.2023 №К-537, відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015 та 2018 роки, додаткової оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, як учасника бойових дій (а.с.58).

Вважаючи вищенаведену відмову відповідача 1 щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд, при вирішенні даної справи, керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Державні гарантії права на відпустки встановлює Закон України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15 листопада 1996 року (зі змінами та доповненнями) (надалі, також - Закон № 504/96-ВР), визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (надалі, також - Закон №3551-ХІІ), забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно з статтею 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи із норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Згідно з частиною 1 статті 48 Закону №580-VIII призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 вказаного Закону.

Згідно частини 1 статті 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Обчислення тривалості відпусток поліцейських визначено у статті 93 Закону №580-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частинами 2-7 статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році.

Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб.

Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Відповідно до частини 9 статті 93 Закону №580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

Також, згідно з частиною 10 статті 93 Закону №580-VIII за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відповідно до частини 11 статті 93 Закону №580-VIII відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції.

За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами 1 та 2 статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 (надалі, також - Порядок №260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами 7 і 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року.

Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Таким чином, у наступному календарному році, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

При цьому, суд зауважує, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців, поліцейських та деяких інших осіб" від 06.09.2023 №3379-IX внесено зміни до Закону України "Про Національну поліцію", якими, зокрема, частину десяту викладено в такій редакції:

"10. Поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні:

щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського;

щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У разі загибелі (смерті) поліцейського грошова компенсація за всі невикористані ним дні відпусток, передбачених абзацами другим і третім цієї частини, виплачується членам його сім`ї, зазначеним в абзаці третьому частини шостої статті 94 цього Закону, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а в разі їх відсутності такі кошти входять до складу спадщини".

Тобто зазначеними змінами усунуто законодавчу прогалину у Законі №580-VIII щодо відсутності регулювання питання виплати поліцейському при його звільненні зі служби компенсації за невикористані дні відпустки за попередні роки.

Однак, з огляду на відсутність на момент звільнення позивача правового врегулювання спеціальним законодавством питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за попередні роки, суд, керуючись приписами частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що при вирішенні питання щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки підлягали застосуванню приписи Кодексу законів про працю України і Закону України "Про відпустки".

Згідно із статтею 24 Закону №504/96-ВР і статтею 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Із аналізу вищенаведених норм вбачається, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Однак всупереч вказаним вище правовим нормам при звільненні позивача йому протиправно не було здійснено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015 - 2018 роки - три та п`ятнадцять діб відповідно, додаткової оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки - сімдесят діб, як учаснику бойових дій.

Вказана правова позиція, щодо виплати компенсації за невикористані відпустки при звільненні за роки, що передували року звільнення поліцейського, неодноразово були предметом дослідження Верховним Судом, зокрема у постанові від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19.

Так, у справі №160/10875/19 Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду відступив від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах № 818/1276/17, № 820/5122/17, № 808/2122/18, № 825/1038/16, на які, зокрема, посилається представник відповідача 1 у відзиві на позов, і зазначив наступне:

" 57. Аналізуючи наведені норми законодавства, Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

58. Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

59. Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

60. З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

61. Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

62. Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. ".

Аналогічні висновки підтримані Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 листопада 2022 року при розгляді справи №640/85/20 та від 20 липня 2023 року при розгляді справи №200/18480/21.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд повинен враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд звертає увагу, що згідно наявної в матеріалах довідки Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 20.04.2023, залишок невикористаних частин щорічних відпусток за період проходження служби ОСОБА_1 в Департаменті захисту економіки Національної поліції України з 07.11.2015 до 06.11.2019 року становить: за 2015 рік - 03 доби основної оплачуваної відпустки; за 2018 рік - 15 додаткової відпустки за вислугу років. Крім того у довідці зазначено, що у 2016, 2017, 2018, 2019 роках ОСОБА_1 не було надано додаткові відпустки із збереженням грошового забезпечення відповідно до статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статті 16-2 Закону України "Про відпустки" (а.с.44).

Крім того, відповідно до довідки Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 13.06.2023, ОСОБА_1 за 2020 рік не надавалась додаткова відпустка із збереженням грошового забезпечення відповідно до статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статті 16-2 Закону України "Про відпустки" як учаснику бойових дій (а.с.91).

Як вбачається з витягу з наказу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №101 о/с від 15.02.2022 "По особовому складу" при звільненні позивача йому виплачено лише компенсації за 08 доби щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2020 році (а.с.25).

Тобто при звільненні позивача, йому виплачено лише компенсацію за невикористані дні відпустки за рік звільнення, тобто за 2020 рік.

З огляду на вищезазначене, суд зазначає, що позивачу при звільненні підлягала виплата компенсація за всі невикористані під час служби в Національній поліції України дні відпустки, зокрема: 03 днів щорічної основної оплачуваної відпустки; 15 днів додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років; 70 днів додаткової оплачуваної відпустки, передбаченою статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" (за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки по 14 днів за кожен рік).

Тобто позивачу підлягає виплата компенсації в загальній кількості 88 днів невикористаної відпустки.

При цьому, суд вважає безпідставними доводи представника Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо відсутності в останнього обов`язку щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки за період з 2015 до 07.11.2019, з огляду на наступне.

Як встановлено судом вище, відповідно до витягу з наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України №35 о/с від 07.11.2019 "По особовому складу", ОСОБА_1 переведено для подальшого проходження служби до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Тобто у спірному випадку мало місце не звільнення, а переведення позивача для подальшого проходження служби до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Таким чином, при переведенні ОСОБА_1 зі служби в Департаменті захисту економіки Національної поліції України у роботодавця не виникало обов`язку щодо виплати компенсації за невикористані дні відпусток.

Так, при переведенні позивача Департаментом захисту економіки Національної поліції України не виплачувалася навіть компенсація за невикористані дні відпустки у році переведення (2019), а нараховано лише основні (посадовий оклад, надбавка за військове звання, надбавка за вислугу років) та додаткові (надбавка за таємність, надбавка за специфічні умови проходження служби) види грошового забезпечення, премію та індексацію (а.с.34).

Відтак, оскільки, у спірному випадку, служба позивача в Національній поліції України припинилася 15.04.2020, після звільнення його згідно з наказом Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №№101 о/с від 15.02.2020 "По особовому складу", а тому саме Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України був зобов`язаний провести з позивачем повний розрахунок, в тому числі і виплатити компенсацію за всі невикористані дні відпусток, чого, як встановлено судом вище, в повному обсязі зроблено не було.

З урахуванням вищенаведеного суд приходить висновку, про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015 та 2018 роки, додаткової оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки як учаснику бойових дій в загальній кількості 88 днів та зобов`язання відповідача 1 нарахувати та виплатити позивачу таку компенсацію.

Позовні вимоги в частині встановлення конкретного розміру компенсації за невикористані дні основних та додаткових відпусток за спірний період в сумі 41881,84 грн задоволенню не підлягають, оскільки станом на дату вирішення адміністративної справи у суду відсутні підстави вважати, що відповідачем 1 будуть порушені права позивача в частині належного розрахунку вказаної вище компенсації, отже, у даному випадку, суд вважає належним способом захисту прав позивача шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані дні основних та додаткових відпусток за спірний період без встановлення її суми.

Решта доводів та аргументів учасників справи не впливають на результати вирішення спору по суті, не спростовують встановлених судом обставин у спірних правовідносинах та викладених висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, які є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейської соціальної хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Належних і достатніх доказів, які б повністю спростовували доводи позивача, відповідачі під час розгляду справи не надали.

Враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з цим позовом позивач судовий збір не сплачував, оскільки звільнений від такої сплати на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

В свою чергу, у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Суд зазначає, що позивач в адміністративному позові вказав про необхідність стягнення із відповідача 1 понесених ним витрат на правову допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, поряд з іншим, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Окрім зазначеного, частиною 4 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи(частина 5 статті 134 КАС України).

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5200,00 грн подано:

- договір про надання правничої допомоги від 10.04.2023, за яким клієнтом визначено ОСОБА_1 , адвокатом Кіяшко Тетяну Миколаївну (а.с.59-62);

- акт наданих послуг №9 від 23.05.2023 із врахуванням пояснення адвоката від 16.06.2023 про допущення описки (а.с.63, 79);

- ордер на надання правничої правової допомоги №1117247 від 10.04.2023 (а.с.64);

- свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю від 04.10.2022 (а.с.65);

- платіжна інструкція від 12.04.2023 № Р24АD3030 на суму 1200 грн та від 23.05.2023 № Р24АD4666 на суму 2000 (а.с.66-67);

Відтак, позивачем надані належні документи про понесення останнім витрат на правничу допомогу в розмірі 3200,00 грн, що дає підстави для вирішення судом питання необхідності відшкодування таких витрат.

За змістом частини 9 статті 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI(далі Закон №5076-VI).

Згідно з положеннями статті 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні "Лавентс проти Латвії" (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру і з урахуванням часткового задоволення позову.

В зв`язку із вищенаведеним, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, а також враховуючи часткове задоволення позову, суть виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 3000,00 грн, є співмірною із складністю цієї справи та фактичним обсягом наданих адвокатом послуг і пропорційна до розміру задоволених позовних вимог.

Як наслідок, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України підлягає стягненню понесені судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі - 3000,00 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015 та 2018 роки , додаткової оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки як учаснику бойових дій в загальній кількості 88 днів.

Зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015 та 2018 роки у кількості 3 (три) доби та 15 (п`ятнадцять) діб відповідно, додаткової оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки як учаснику бойових дій у кількості 70 (сімдесят) діб, що в загальній кількості становить 88 (вісімдесят вісім) днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

В решті вимог позову - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 );

Відповідачі: Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України (, вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601);

Департамент захисту економіки Національної поліції України (, вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01601).

Суддя Микитин Н.М.