Справа № 420/36410/23
Суддя: Левчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левчук О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо незарахування ОСОБА_1 , до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи в Міській лікарні № 10 на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 з 17.09.1990 по 26.05.1991 роки та у Комунальному некомерційному підприємстві Міська клінічна лікарня № 10 Одеської міської ради на посаді лікаря-інфекціоніста з 18.08.1994 по 31.12.2022 роки; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 , до страхового стажу в подвійному розмірі періоди роботи в Міській лікарні № 10 на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 з 17.09.1990 по 26.05.1991 роки та у Комунальному некомерційному підприємстві Міська клінічна лікарня № 10 Одеської міської ради на посаді лікаря-інфекціоніста з 18.08.1994 по 31.12.2022 роки; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 , перерахунок розміру пенсії та одноразової грошової допомоги у вигляді 10 пенсій та здійснити їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум з дати призначення пенсії з 17.12.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 17.12.2022 року я отримує пенсію за віком згідно частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області. Пенсію обчислено виходячи із страхового стажу 45 років 4 місяці та її розмір становить 7364 грн. 85 коп. 16.11.2023 року через електронну пошту позивач звернулася з відповідною заявою до відповідача, у якій просила зарахувати в подвійному розмірі періоди роботи на посаді лікаря-інфекціоніста з 18.09.1990 року по теперішній час. 30.11.2023 року отримала лист-відповідь за № 39406-36171/Г-02/8-1500/23 від 30.11.2023 року, розрахунок стажу та розпорядження про призначення пенсії. Повідомлено, що пенсію обчислено як працюючій особі при страховому стажі 45 років 4 місяці (враховано по 31.12.2022), середньомісячній заробітній платі 14269,35 грн, визначеній за період з 01.07.2000 по 31.12.2022 згідно даних персоніфікованого обліку, та її розмір становить 7364,85 грн, де: розмір пенсії за віком - 6468,72 грн; доплата за 15 років понаднормового стажу 313,95 грн; підвищення жінкам 9% - 582,18 грн. До страхового стажу в подвійному розмірі не враховано періоди роботи з 18.09.1990 по 26.05.1991 та з 19.08.1994 по 31.12.2003 на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 міської лікарні № 10, оскільки відсутні документи що підтверджують статус кабінету як окремого структурного підрозділу поліклініки, а також не надано уточнюючої довідки про перебування у відпустках без збереження заробітної плати та по догляду за дитиною. Проводити обчислення страхового стажу в подвійному розмірі після 01.01.2004 немає правових підстав, оскільки це не передбачено статтею 24 Закону». Разом з тим, відповідно до абзацу 2 Переліку № 909 лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичні закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторів, амбулаторнополіклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів. Згідно з роз`ясненнями Міністерства охорони здоров`я України від 27.01.2010 року № 05.03-18-54/973 «інфекційний заклад (відділення, кабінет)» є заклад (відділення, кабінет), де надають медичну допомогу - хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб. Згідно з статтею 7 Закону № 1645-III, лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. У разі якщо перебіг інфекційної хвороби легкий, а епідемічна ситуація в осередку інфекційної хвороби благополучна, лікування такого хворого під систематичним медичним наглядом може здійснюватися амбулаторно, крім випадків, передбачених статтями 22, 27 і 31 цього Закону. Пунктом 1.1 Перелік закладів охорони здоров`я, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 листопада 2002 року за № 892/7180, як заклад охорони здоров`я визначено, зокрема, міська лікарня, а пунктом 1.2 - діагностичний центр (різного профілю). Відповідно до статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний заклад - психоневрологічний, наркологічний чи інший спеціалізований заклад, центр, відділення тощо всіх форм власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги. Пунктом 2 Інструкції «Про проведення обов`язкових попередніх та періодичних психіатричних оглядів» затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.2002 р. N 12, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.02.2002 р. за № 94/6382, до психоневрологічних закладів охорони здоров`я віднесені в тому числі кабінети. З огляду на зазначене заклади охорони здоров`я: протитуберкульозні кабінети, психіатричні кабінети, кабінети інфекційних захворювань, психоневрологічні відділення, психіатричні бригади швидкої допомоги відносяться до таких, час роботи в яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі». Згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 у період з 17.09.1990 по 26.05.1991 роки позивач працювала у Міській лікарні № 10 (до перейменування) на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки 19. З 18.08.1994 року була прийнята на посаду лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 Одеської міської клінічної лікарні № 10 та продовжує працювати лікаремінфекціоністом в цьому медичному закладі охорони здоров`я до теперішнього часу. Згідно запису № 10 від 12.10.2019 року у трудовій книжці на підставі наказу № 2- арн від 11.10.2019 року з 01.10.2019 року поліклінічне відділення змінено на консультативно-діагностичний центр (амбулаторно-поліклінічне відділення). Згідно архівної довідки від 29.11.2023 року № 191 з 18.08.1994 року я була прийнята на посаду лікаря інфекціоніста поліклінічного відділення №19 Одеської міської клінічної лікарні (наказ №108-к від 17.08.1994р.). За період роботи на підприємстві на посаді лікаря інфекціоніста з 18.08.1994р. по теперішній час у декретній відпустці та відпустках без збереження заробітної плати не знаходилась. Крім записів у трудовій книжці робота у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня № 10» Одеської міської ради на посаді лікаряінфекціоніста та право на обчислення спірних періодів роботи у подвійному розмірі підтверджується наказами по МКЛ № 10 від 15.08.1988 року № 83, від 14.05.1991 року № 36-кз, від 17.08.1994 року № 108-кз, особовими картками МКЛ № 10 № 3074 та № 4400, архівною довідкою КНП «МЛК № 10» ОМР від 29.11.2023 року № 191, посадовою інструкцією лікаря-інфекціоніста від 01.01.2022 року, штатними розписами КНП «МЛК № 10» ОМР на 01.12.2019, 01.12.2021, 01.12.2022 та 01.12.2023 роки. Таким чином, періоди роботи в Міській лікарні № 10 на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 з 17.09.1990 по 26.05.1991 роки та у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня № 10» Одеської міської ради на посаді лікаря-інфекціоніста з 18.08.1994 по 31.12.2022 роки (по останню облікову дату) підлягають зарахуванню до страхового стажу в подвійному розмірі. Крім того, протиправно не зарахувавши до спеціального стажу у подвійному розмірі періоди роботи на посаді лікаря-інфекціоніста, відповідач зробив неправильних розрахунок належної до виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, оскільки її також повинен збільшитись. Тобто, ця одноразова грошова допомога також повинна бути перерахована та виплачена з урахуванням вже виплачених сум.

Представником відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що у період з 01.01.2004 страховий стаж обчислюється відповідно до Закону № 1058, за період до 01.01.2004 - на підставі законодавства, що діяло раніше. До набрання чинності Законом № 1058 пенсійне забезпечення регулювалось Законом України "Про пенсійне забезпечення" № 1788. Відповідно до ст. 60 Закону № 1788 робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Таким чином, зарахування страхового стажу в подвійному розмірі можливе виключно за умови, що особа працювала безпосередньо у закладах/відділеннях, передбачених ст. 60 Закону № 1788. Робота у закладах загальної практики не дає права на зарахування такого періоду роботи до страхового стажу в подвійному розмірі. Головним управлінням до страхового стажу позивача в подвійному розмірі не було враховано періоди роботи з 18.09.1990 по 26.05.1991 та з 19.08.1994 по 31.12.2003 на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 міської лікарні № 10, оскільки відсутні документи що підтверджують статус кабінету як окремого структурного підрозділу поліклініки, а також не надано уточнюючої довідки про перебування у відпустках без збереження заробітної плати та по догляду за дитиною. Періоди роботи після 01.01.2004 не були зараховані до страхового стажу в подвійному розмірі у зв`язку з тим, що з 01.01.2004 набрав чинності Закон № 1058, яким не передбачаються пільги у вигляді зарахування стажу в подвійному розмірі для посад, на яких працювала позивач.

Представником позивача до суду надано відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що у відзиві представник відповідача не надав жодного контраргументу на підтримку правомірності дій управління та не спростував жодного доводу позовної заяви. При цьому, зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не пов`язано із набранням чинності Закону № 1058-IV, а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01 січня 2004 року.

Ухвалою суду від 27 грудня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 17.12.2022 року.

16 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою, в якій просила зарахувати в подвійному розмірі періоди роботи на посаді лікаря-інфекціоніста з 18.09.1990 року по теперішній час (а.с. 46).

Листом від 30 листопада 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомило, що з 17.12.2022 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженому постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (зі змінами), визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів, електронну пенсійну справу. Отже, заява на призначення пенсії за віком не розглядалась спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Пенсію обчислено як працюючій особі при страховому стажі 45 років 4 місяці (враховано по 31.12.2022), середньомісячній заробітній платі 14269,35 грн, визначеній за період з 01.07.2000 по 31.12.2022 згідно даних персоніфікованого обліку, та її розмір становить 7364,85 грн, де: розмір пенсії за віком - 6468,72 грн; доплата за 15 років понаднормового стажу 313,95 грн; підвищення жінкам 9% - 582,18 грн. Згідно зі статтею 60 Закону України Про пенсійне забезпечення робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, закладах (відділеннях) з лікуванням осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі. Тобто страховий стаж до 1 січня 2004 року обчислюється з урахуванням норм статті 60 Закону України Про пенсійне забезпечення. До страхового стажу в подвійному розмірі не враховано періоди роботи з 18.09.1990 по 26.05.1991 та з 19.08.1994 по 31.12.2003 на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 міської лікарні № 10, оскільки відсутні документи що підтверджують статус кабінету як окремого структурного підрозділу поліклініки, а також не надано уточнюючої довідки про перебування у відпустках без збереження заробітної плати та по догляду за дитиною. Проводити обчислення страхового стажу в подвійному розмірі після 01.01.2004 немає правових підстав, оскільки це не передбачено статтею 24 Закону (а.с. 47).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Періоди роботи після призначення пенсії зараховуються до страхового стажу на загальних підставах. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 4.11.1993 року № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Згідно ст. 1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06.04.2000 року № 1645-III інфекційні хвороби - це розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

Статтею 7 Закону № 1645-III визначено, що лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому порядку на приватній власності. Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають, медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.

Спільним листом Міністерства охорони здоров`я України №10.01.09/2606, Міністерства праці та соціальної політики України №625/01/15-05/039-6 та Пенсійного фонду України №16918/02-20 надано роз`яснення щодо зарахування до стажу роботи у подвійному розмірі часу роботи у протитуберкульозних, психоневрологічних кабінетах, психоневрологічних відділеннях, а також у кабінетах інфекційних захворювань.

Відповідно до роз`яснень Міністерства охорони здоров`я України від 27.01.2010 року № 05.03-18-54/973 визначено, що інфекційний заклад (відділення) - це заклад (відділення), де надають медичну допомогу - хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб.

Згідно ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за призначенням пенсії позивачем, ОСОБА_1 , надавалась трудова книжка НОМЕР_1 , згідно якої у період з 17.09.1990 по 26.05.1991 роки працювала у Міській лікарні № 10 на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки 19; з 18.08.1994 року була прийнята на посаду лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 Одеської міської клінічної лікарні № 10 (а.с. 50-51, 104-109).

В той же час, посилання представника відповідача на відсутність підстав для врахування в подвійному розмірі періодів роботи з 18.09.1990 року по 26.05.1991 року та з 19.08.1994 року по 31.12.2003 року на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 міської лікарні № 10, так як відсутні документи що підтверджують статус кабінету як окремого структурного підрозділу поліклініки, а також не надано уточнюючої довідки про перебування у відпустках без збереження заробітної плати та по догляду за дитиною, суд вважає необґрунтованими, оскільки Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Проте, в матеріалах пенсійної справи відсутні будь-якій докази на підтвердження того, що пенсійний орган письмово повідомляв позивача про необхідність надання вказаних документів.

Крім того, згідно архівної довідки від 29.11.2023 року № 191 з 18.08.1994 року ОСОБА_1 прийнята на посаду лікаря інфекціоніста поліклінічного відділення №19 Одеської міської клінічної лікарні (наказ №108-к від 17.08.1994р.). За період роботи на підприємстві на посаді лікаря інфекціоніста з 18.08.1994р. по теперішній час у декретній відпустці та відпустках без збереження заробітної плати не знаходилась (а.с. 70).

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечує роботу позивача на посаді лікаря-інфекціоніста, а заперечує проти подвійного зарахування стажу лише з підстав набрання чинності 01.01.2004 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який не містить положень аналогічних ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В той же час, на момент виникнення спірних правовідносин стаття 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною. Стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.

З аналізу положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV слідує, що вказаний Закон не зупиняє дію норм Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.02.2020 року по справі № 462/1713/17, від 23.01.2019 року по справі № 485/103/17, від 04.12.2019 року по справі № 689/872/17.

Також, у постанові від 03.11.2021 у справі № 360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV та Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788 був прийнятий раніше за Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення», то він мав би виключити із Закону України «Про пенсійне забезпечення» усі інші положення, чого зроблено не було.

За таких підстав, доводи представника відповідача щодо того, що відсутні підстави для зарахування до страхового стажу позивача в подвійному розмірі періоди роботи на посаді лікаря-інфекціоніста з 17.09.1990 року по 26.05.1991 року та з 18.08.1994 року по 31.12.2022 року, суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.

При цьому, не зарахування ОСОБА_1 вказаного періоду роботи до страхового стажу в подвійному розмірі вплинуло на розмір одноразової грошової допомоги виплаченої відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до вимог ст.14 Конвенції, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь - якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі, у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26 вересня 2014 року. «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року ).

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі періоди роботи в міській лікарні № 10 на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 з 17.09.1990 року по 26.05.1991 року та у комунальному некомерційному підприємстві Міська клінічна лікарня № 10 Одеської міської ради на посаді лікаря-інфекціоніста з 18.08.1994 року по 31.12.2022 року; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі періоди роботи в міській лікарні № 10 на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 з 17.09.1990 року по 26.05.1991 року та у комунальному некомерційному підприємстві Міська клінічна лікарня № 10 Одеської міської ради на посаді лікаря-інфекціоніста з 18.08.1994 року по 31.12.2022 року, та здійснити перерахунок та виплату пенсії з 17.12.2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги виплаченої відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 , з урахуванням раніше виплачених сум.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 1717,76 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 132, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі періоди роботи в міській лікарні № 10 на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 з 17.09.1990 року по 26.05.1991 року та у комунальному некомерційному підприємстві Міська клінічна лікарня № 10 Одеської міської ради на посаді лікаря-інфекціоніста з 18.08.1994 року по 31.12.2022 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі періоди роботи в міській лікарні № 10 на посаді лікаря-інфекціоніста поліклініки № 19 з 17.09.1990 року по 26.05.1991 року та у комунальному некомерційному підприємстві Міська клінічна лікарня № 10 Одеської міської ради на посаді лікаря-інфекціоніста з 18.08.1994 року по 31.12.2022 року, та здійснити перерахунок та виплату пенсії з 17.12.2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, виплаченої відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 , з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1717,76 грн. (одна тисяча сімсот сімнадцять гривень 76 копійок).

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Суддя О.А. Левчук