Справа № 260/5545/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 260/5545/23 пров. № А/857/18493/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у справі № 260/5545/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дії та бездіяльності протиправними, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Дору Ю.Ю у м. Ужгород Закарпатської області 05 вересня 2023 року у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику учасників справи), дата складення повного тексту судового рішення не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі також ГУ ПФУ в Чернігівській області, відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі також ГУ ПФУ в Закарпатській області, відповідач 2), у якому просила суд:

- визнати протиправною та скасувати відмову ГУ ПФУ в Чернігівській області, оформлену рішенням від 18.04.2023 № 03 про призначення ОСОБА_1 пенсії унаслідок роботи в районах Крайньої Півночі російської федерації, не зарахувавши до страхового стажу періоду роботи з 08.11.2005 року по 17.09.2015 року - машиніст насосних станцій по закачці робочого агента в пласт 5 розряду вахтовим методом роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Сибірський комплекс», в м. Сургут Ханти-Мансійський автономного округу, в кратному розмірі з розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців стажу для призначення пенсії;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 08.11.2005 року по 17.09.2015 року - машиніст насосних станцій по закачці робочого агента в пласт 5 розряду вахтовим методом роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Сибірський комплекс», в м. Сургут Ханти-Мансійський автономного округу, в кратному розмірі з розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців стажу, призначити та виплачувати позивачу з 17 серпня 2022 року пенсію унаслідок роботи в районах Крайньої Півночі російської федерації на підставі статті 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 (далі також Тимчасова Угода).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Чернігівській області від 18.04.2023 № 03 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу період роботи позивача з 08.11.2005 року по 17.09.2015 року в кратному розмірі з розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців стажу та призначити з 17 серпня 2022 року пенсію ОСОБА_1 з урахуванням частини першої статті 1 Тимчасової Угоди.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач 1, оскільки вважає, його необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права та практику Верховного Суду, вказує, що відсутні підстави для зарахування періоду роботи позивача з 08.11.2005 року по 17.09.2015 року в кратному розмірі з розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців стажу. Також вважає, що для призначення позивачеві пенсії за віком відсутні правові підстави, оскільки законодавчо визначені для того передумови позивачем не дотримані, зокрема, відсутній необхідний вік, визначений статтею 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі також Закон № 1058-IV).

У відповідь на подану апеляційну скаргу позивач подала відзив, в якому заперечує проти вимог скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні вимог апелянта.

Відповідач 2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17.10.2022 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду по справі № 260/3541/22 зобов`язано ГУ ПФУ в Чернігівській області врахувати у страховий стаж ОСОБА_1 період роботи:

- з 01.01.2004 по 01.10.2004 рік та 1 місяць жовтень 2005 року в Муніципальному автономному дошкільному освітньому закладі дитячий садок № 15 з урахуванням довідок про заробітну плату №№ 48, 49 від 05.03.2017р., виданих Муніципальним автономним дошкільним освітнім закладом дитячий садок №15.

- з 08.11.2005 року по 17.09.2015 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Сибірський комплекс» з урахуванням довідок ТОВ «Сибірський комплекс» № 214- 28/15 та № 214-29/15 від 17.09.2015року про заробітну плату для обчислення пенсії;

- період догляду за дитиною 29.05.І987р.н. до 3-х річного віку;

- з 07.04.1989 по 31.12.2003 року - період роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а саме в Ханти-Мансійського автономного округу, м. Радужний Тюменської області до страхового стажу з обчисленням один рік за один рік і шість місяців страхового стажу, становить (14 років 9 місяців 23 дні, в пільговому розмірі 23 роки 2 місяці 23 дні).

Зобов`язано ГУ ПФУ в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , яка зареєстрована за № 638 від 17 серпня 2022 року на призначення пенсії.

17 травня 2023 року позивач звернулася із заявою до відповідача 1 про надання інформації про стан виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду по справі № 308/3541/22 від 17.10.2022.

На вказане звернення відповідачем 1 надано рішення від 18.04.2023 № 03 про відмову у призначенні пенсії. Відмова мотивована тим, що позивачем не досягнуто пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV, - 60 років. Дата, з якої особа має право на пенсійну виплату, - 01.06.2027. На виконання рішення суду по справі 308/3541/22 від 17.10.2022 пенсійним органом заяву позивача від 17.08.2022 № 638 розглянуто повторно та переглянуто страховий стаж заявниці, який складає 39 років 10 місяців 28 днів.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у призначенні пенсії та зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 08.11.2005 року по 17.09.2015 року не в кратному розмірі з розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язати ГУ ПФУ в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 08.11.2005 року по 17.09.2015 року в кратному розмірі з розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців стажу та призначити позивачу з 17 серпня 2022 року пенсію з урахуванням частини першої статті 1 Тимчасової Угоди.

Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції і, надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина перша та друга статті 46 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 85 у поєднанні із пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення. Згідно зі статтею 9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються законодавством про пенсійне забезпечення, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, закону про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні (частина перша статті 4 Закону № 1058-IV).

Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно із статтею 1 Тимчасової угоди громадяни Сторін, що домовляються, які пропрацювали не менше 15 календарних років в районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, незалежно від місця їх постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію за віком: чоловіки по досягненню 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, жінки по досягненню 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років.

У випадках, коли законодавством однієї з Сторін, що домовляються, передбачені більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, при призначенні пенсії по старості (за віком) на території даної держави застосовується чинне законодавство цієї Сторони.

Нормативний підхід до розуміння норм права, що регулюють відносини призначення, перерахунку і виплати пенсій, в поєднанні з конституційними положеннями про пріоритет міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, які встановлюють інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, дає можливість дійти висновку про те, що особи, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, мають право на призначення пенсії за віком у разі настання умов (досягнення віку, напрацювання стажу), за яких відповідно до положень частини першої статті 1 Тимчасової угоди виникає право на призначення такої пенсії на пільгових умовах.

Конституція України, Закон № 1058-IV, частини перша і третя статті 1 Тимчасової угоди не містять положень, точний зміст яких або їх тлумачення надають право на призначення пенсії за віком названій вище категорії осіб із застосуванням законодавства держави, що є Стороною Тимчасової угоди та/чи Угоди.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 01 грудня 2015 року у справі № 524/11590/14-а.

Таким чином, в контексті спірних правовідносин, необхідними умовами для пільгового пенсійного забезпечення особам, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі є набуття такими особами певного пільгового стажу - не менше 15 календарних років, загального стажу - 20 років, зокрема, для жінок, та досягнення 50 років (для жінок).

Згідно наявної у матеріалах справи копії посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на момент звернення до пенсійного органу (17 серпня 2022 року) досягла 55 років. Відповідно, позивач набула право пільгового пенсійного забезпечення як особа, що працювала в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі.

Варто зауважити, що судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач працювала в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, необхідну кількість календарних років (більше 15).

Відтак, колегія суддів вважає протиправною відмову відповідача 1 з підстав недосягнення позивачем пенсійного віку, визначеного Законом № 1058-IV, оскільки частиною другою статті 4 Закону № 1058-IV передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Таким чином, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Чернігівській області від 18.04.2023 № 03 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії та зобов`язання призначити та виплачувати позивачу з 17 серпня 2022 року пенсію на підставі статті 1 Тимчасової Угоди підлягають задоволенню.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що саме ГУ ПФУ в Закарпатській області є суб`єктом владних повноважень, що зобов`язаний вчинити дії на виконання рішення суду, оскільки відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок), за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Як випливає із пункту 4.10 Порядку, після прийняття відповідного рішення електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи.

Оскільки позивач зареєстрована та проживає у межах територіальної юрисдикції ГУ ПФУ в Закарпатській області і перебуває на обліку у цьому Головному управлінні, то саме вказаний пенсійний орган зобов`язаний вчинити дії на виконання рішення суду.

Наведене дає підстави вважати, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав щодо зобов`язання саме ГУ ПФУ в Чернігівській області призначити пенсію позивачу, а не ГУ ПФУ в Закарпатській області.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 08.11.2005 року по 17.09.2015 року на посаді машиніста насосних станцій по закачці робочого агента в пласт 5 розряду вахтовим методом роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Сибірський комплекс», в м. Сургут Ханти-Мансійський автономного округу, як один рік роботи в районах Крайньої Півночі за один рік та шість місяців роботи, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до пункту 5 Розділу XV Прикінцеві положень Закону № 1058-IV період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Відповідно до пункту 3 постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960 № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі після 01.03.1960 року - за 1 рік і 6 місяців при нарахуванні стажу для отримання пенсії за віком та по інвалідності.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що питання врахування періодів роботи в районах Крайньої Півночі (колишнього СРСР, а потім російської федерації) після 01.01.1991 до стажу при призначенні пенсій на території України регулюється нормами міжнародних угод, підписаних Україною та російською федерацією.

Так, згідно із статтею 3 Тимчасової угоди при призначенні пенсії у відповідності із статтею 1 цієї Тимчасової Угоди на території України, компетентні органи російської федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 01.01.1991. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюються за нормами законодавства російської федерації. Порядок відшкодування витрат на виплату зазначених вище пенсій регулюються спеціальною Угодою між компетентними органами Сторін. Відшкодування витрат у відповідності із пунктом 1 цієї статті здійснюється до виникнення права на пенсійне забезпечення згідно законодавства України (з врахуванням Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992).

Тобто, вказана Тимчасова угода надає громадянам Сторін цієї угоди право на достроковий вихід на пенсію по старості (за віком) за вказаних у статті 1 угоди умов, а також визначає порядок реалізації цього права.

Стаття 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення (далі також - Угода) закріплює принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 3 Угоди також передбачено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Проаналізувавши вищенаведені правові норми суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» та Законом № 1058-IV не передбачено пільг при обчисленні трудового стажу, відпрацьованого в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, після 01.01.1991.

Крім цього, не йдеться про пільгове обчислення такого стажу й в Угоді, Тимчасовій угоді та затвердженому відповідно до Тимчасової угоди Порядку переведення і виплати пенсій (постанова правління Пенсійного фонду України від 07.08.1996 № 10-3).

Аналогічні висновки у подібних спірних правовідносинах щодо пільгового зарахування до страхового стажу періоду роботи в районах Крайньої Півночі, викладено в постановах Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 348/2974/14-а, від 08.07.2021 у справі № 459/2778/16-а, від 18.11.2021 у справі № 348/1366/17, від 17.06.2021 у справі № 352/200/16-а, від 14.03.2023 у справі № 160/20914/21.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної дійшов висновку, що підстави для зарахування в пільговому обчисленні стажу роботи позивача після 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях відсутні, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Наведене дає підстави вважати, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 08.11.2005 року по 17.09.2015 року в кратному розмірі з розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців стажу.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У розрізі викладеного, оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд приходить до переконання, що такі є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до задоволення позовних вимог у спосіб, що заявлений позивачем, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатила судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Таким чином, у відповідності до статті 139 КАС України необхідно стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 1073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 370 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у справі № 260/5545/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дії та бездіяльності протиправними задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 18.04.2023 за № 03 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити з 17 серпня 2022 року пенсію ОСОБА_1 з урахуванням частини першої статті 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного Фонду України в Чернігівській області (14005, м. Чернігів, вул. П`ятницька, 83-а, ) на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області (88008, м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець