Справа № 160/29771/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 рокуСправа №160/29771/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

10.11.2023р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п.7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п.7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.10.2010 року їй було призначено пенсію за вислугу років, при цьому, на пенсійному забезпеченні позивач знаходилась 3 дні, оскільки 28.10.2010 року її було прийнято на посаду вчителя початкових класів до Комунального закладу Новоолександрівської СЗШ. З 24.08.2023 року позивач звернулася до відповідача із заявою щодо призначення пенсії за віком та із зазначеної дати їй було призначено пенсію за віком. На запит представника позивача від 13.10.2023р., листом №0400-010304-8/167730 від 24.10.2023р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило представника позивача про те, що оскільки ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років з 25.10.2010, для призначення та виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058 немає законних підстав. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки особа має право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій за умови досягнення нею пенсійного віку, наявності спеціального страхового стажу за роботи на певних, визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної або комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком будь-якого іншого виду пенсії з виплатою десяти місячних пенсій. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на постанови Верховного Суду (а.с.1-6).

Ухвалою суду від 20.11.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.35).

21.12.2023р. через систему «Електронний суд», на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та з 25.10.2010 отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до пункту е статті 55 Закону України Закону України Про пенсійне забезпечення; ОСОБА_1 24.08.2023 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший (перехід з пенсії за вислугу років на пенсію за віком), на підставі якої з 24.08.2023 позивача було переведено з пенсії за вислугу років на пенсію за віком за наявними, в тому числі, документами в пенсійній справі із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Враховуючи те, що ОСОБА_1 була призначена та виплачувалась пенсія за вислугу років з 25.10.2010, право на виплату грошової допомоги, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, у позивача відсутнє (а.с.40-41).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 24.01.2024р., у зв`язку із необхідністю витребувати від відповідача додаткові докази, судом було продовжено строк розгляду даної справи до 08.03.2024р. (а.с.47).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 26.02.2024р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

З 26.10.2010р. ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років як працівнику освіти, що підтверджується копією протоколу про призначення пенсії №1627 від 02.11.2010р, наявною у справі (а.с.76).

Згідно розпорядження від 02.11.2010р. пенсія ОСОБА_1 була знята з виплати з 29.10.2010р. у зв`язку з працевлаштуванням по спеціальності, яка дає право на пенсію за вислугу років як працівникам освіти (вчитель початкових класів), що підтверджується копіями відповідного розпорядження, трудової книжки позивача та наказу про прийняття на роботу (а.с.13-17, 67-69,89,90).

З 24.08.2023р. ОСОБА_1 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується копією рішення про перерахунок пенсії №16 від 01.09.2023р., наявною у справі (а.с.18).

На запит представника позивача від 13.10.2023р., листом №0400-010304-8/167730 від 24.10.2023р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило представника позивача про те, що оскільки ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років з 25.10.2010, для призначення та виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058 немає законних підстав, що підтверджується змістом копії відповідного листа (а.с.28-29).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з бездіяльністю відповідача щодо невиплати позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п.7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у зв`язку з чим позивач просить захистити її порушені права на пенсійне забезпечення шляхом визнання такої бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п.7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Пунктом 7-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України постановою від 23 листопада 2011 року №1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок №1191).

Відповідно до пункту 2 Порядку №1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. №909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (далі Перелік №909).

Пунктом 5 Порядку №1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону №1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статті 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

З аналізу наведених норм вбачається, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії.

Верховний Суд у постанові від 22.02.2018 року у справі №310/3774/17 зазначив, що «синтаксичний аналіз пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту 5 Порядку №1191 дає підстави для висновку, що умовою наявності права на отримання вказаної грошової допомоги є не відсутність факту отримання особою будь-якого іншого виду пенсії на момент виходу на пенсію за віком, як помилково вважали суди попередніх інстанцій, а відсутність такого факту до моменту виходу на цю пенсію, тобто в будь-який момент до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. При цьому законодавство не ставить право особи на отримання такої допомоги в залежність від розміру або тривалості отримання нею пенсії та часу її призначення, якщо такі обставини мали місце до виходу на пенсію за віком».

Отже, підставою для відмови у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій за віком є, зокрема, отримання до моменту призначення пенсії за віком будь-якої пенсії.

Наведена правова позиція також викладена і постановах Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 328/1619/17(2-а/328/80/17), від 11.07.2019 у справі № 350/294/16-а, від 18.06.2021р. у справі №328/1620/17.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 02.03.2020р. у справі №175/4084/16-а(2-а/175/86/16), обставини якої є подібними, дійшов наступного висновку: «…умовою наявності права на отримання вказаної грошової допомоги є не відсутність факту отримання особою будь-якого іншого виду пенсії на момент виходу на пенсію за віком, як помилково вважали суди попередніх інстанцій, а відсутність такого факту до моменту виходу на цю пенсію, тобто в будь-який момент до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. Слід зазначити і про те, що законодавство не ставить право особи на отримання такої допомоги в залежність від розміру або тривалості отримання нею пенсії та часу її призначення, якщо такі обставини мали місце до виходу на пенсію за віком…».

За приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивач скористалася своїм правом на призначення пенсії за вислугу років з 26.10.2010 року, а у відповідача, як органу уповноваженого на вирішення питання щодо призначення пенсії, виник обов`язок щодо виплати позивачу призначеної пенсії саме з 26.10.2010 року та відповідачем такий обов`язок виконано, оскільки пенсійним органом було нараховано та виплачено позивачеві пенсію за період з 26.10.2010 року по 28.10.2010 року у розмірі 113,47 грн, що підтверджується копією довідки про розмір призначеної та виплаченої пенсії за вислугу років (а.с.92).

А отже, виходячи з того, що законодавство не ставить право особи на отримання спірної допомоги в залежність від розміру або тривалості отримання нею пенсії та часу її призначення, та з урахуванням встановлених судом обставин справи, щодо того, що ОСОБА_1 отримувала пенсію за вислугу років до моменту виходу на пенсію за віком, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно було відмовлено у нарахуванні та виплаті позивачеві спірної грошової допомоги, а відповідно, позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п.7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Наведена правова позиція узгоджуються із правовою позицією Третього апеляційного адміністративного суду, викладеною у його постанові від 15.03.2023р. у справі №280/5256/22.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, за ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, покладається на кожну сторону, тобто, у даному випадку, на позивача.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п.7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням положень чинного пенсійного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, встановлених судом обставин у справі та правової позиції Верховного Суду, яка наведена вище.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п.7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, суд приходить до висновку, що пенсійний орган, не виплативши позивачеві спірну грошову допомогу, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено порушень прав позивача бездіяльністю відповідача щодо невиплати позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п.7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а тому у задоволенні даних позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п.7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (основної вимоги), а, відповідно, і відсутні підстави для задоволення похідних вимог позивача про зобов`язання пенсійного органу здійснити нарахування та виплату позивачеві грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій у порядку п.7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Отже, з урахуванням того, що у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову, то витрати позивача по сплаті судового збору слід покласти на позивача згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 134, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва