Справа № 520/476/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

26.02.2024 р. справа №520/476/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення відкритого судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Державна установа «Центр пробації» Міністерства юстиції України (далі за текстом - відповідач, суб`єкт владних повноважень, орган публічної адміністрації, адміністративний орган, Державна установа, ДУ, Установа)
провизнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити конкретне управлінське волевиявлення, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги: 1) Визнати протиправним та скасувати Рішення про відмову у нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 в повному обсязі відповідно до постанови КМУ № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" на період дії воєнного стану додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн за період з 24.02.2022 по 17.10.2022; 2) Зобов`язати Державну установу «Центр пробації» (вул. Юрія Іллєнка, 81, м.Київ, 04050, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) додаткову винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 по 07.07.2022, в розмірі 30000,00 гривень щомісячно, а за період з 08.07.2022 по 17.10.2022 в розмірі 30000,00 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що унаслідок вчинення суб`єктом владних повноважень протиправного волевиявлення була створена штучна підстава неодержання додаткової винагороди у порядку п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Відповідач з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що заявлені позивачем вимоги вже були розглянуті і вирішені у справі №520/3519/23, заявник не має права на отримання додаткової винагороди у порядку п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

У межах справи №520/3519/23 заявником були заявлені вимоги: 1) визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України щодо ненарахування та невиплати на користь старшого інспектора Харківського РВ №3 філії Державної установи "Центр пробації" у Харківській області, майора внутрішньої служби Блажка В.В. додаткової винагороди за період з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року, відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. за №168; 2) зобов`язати Державну установу "Центр пробації" Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 додаткову винагороду за період з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року, відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. за №168.

Аргументуючи ці вимоги, позивач зазначив, що 24.11.2016 відповідно до наказу УДПтСУ в Харківській області №77 о/с від 24.11.2006 був прийнятий на службу до Державної кримінально - виконавчої служби України, до 31.10.2022р. перебував на посаді старшого інспектора Харківського РВ №3 філії Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України, маючи звання майора внутрішньої служби, 31.10.2022 настала подія звільнення з служби за власним бажанням, додаткова винагорода за період з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року у порядку п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. за №168 не виплачувалась.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року у справі №520/3519/23 позов заявника було задоволено частково; Визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України щодо ненарахування та невиплати на користь старшого інспектора Харківського РВ №3 філії Державної установи "Центр пробації" у Харківській області, майора внутрішньої служби Блажка В.В. додаткової винагороди за період з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року, відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. за №168; Зобов`язано Державну установу "Центр пробації" Міністерства юстиції України повторно розглянути питання щодо прийняття наказу про призначення майору внутрішньої служби ОСОБА_1 з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року додаткової винагороди у розмірі 30.000,00 грн щомісячно на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", а також розглянути питання щодо нарахування та виплати на підставі цього наказу ОСОБА_1 винагороди в розмірі 30.000,00 грн. щомісячно, починаючи з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року, з урахуванням викладених в даному рішенні висновків суду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2023р. у справі №520/3519/23 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року у справі №520/3519/23 було залишено без змін.

Отже, у межах справи №520/3519/23 судами були установлені обставини, котрі не підлягають додатковому доказуванню у межах справи №520/476/23, а саме: існування у заявника права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 в розмірі 30.000,00 грн. щомісячно за період 24.02.2022р.-01.09.2022р.

За викладеним у позові твердженням заявника, 11.12.2023р. субєктом владних повноважень - Державною установою «Центр пробації» Мінстерства юстиції України було прийнято рішення з приводу відмови у виплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за період 24.02.2022р.-01.09.2022р. у розмірі - 30.000,00грн. щомісячно.

До матеріалів справи приєднано копію означеного документа, датованого 12.12.2023р.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу відмови у призначенні, обчисленні, нарахуванні та виплати додаткової винагороди у порядку п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за період 24.02.2022р.-17.10.2022р., заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Правовідносини з приводу проходження громадянином України публічної служби в органах та підрозділах Державної кримінально-виконавчої служби України унормовані, насамперед, приписами Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України".

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю України, Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в органах та підрозділах Державної кримінально-виконавчої служби України.

Так, згідно з ч.5 ст.23 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Суд відзначає, що структура, види та розміри складових елементів грошового забезпечення співробітників Державної кримінально-виконавчої служби України, а також підстави, приводи і процедури обчислення грошового забезпечення співробітників Державної кримінально-виконавчої служби України деталізовані нормами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.) та нормами Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (затверджено наказом міністерства юстиції України від 28.03.2018р. №925/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28.03.2018р. за №377/31829; далі за текстом - Порядок №925/5).

Пунктом 9 розділу І Порядку №925/5 передбачено, що підставою для виплати грошового забезпечення є наказ про призначення на посаду.

Таким чином, за відсутності наказу суб`єкта владних повноважень про призначення конкретної виплати публічному службовцю проведення грошового платежу (ініціювання переказу коштів) є неможливим.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022р. №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію" Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 28.02.2022р. №168.

Пунктом 1 первісної редакції постанови КМУ від 24.02.2022р. №168 було установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Отже, у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у фіксованому розмірі 30.000,00грн. щомісячно є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб; 3) несення особою служби у правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди.

Також у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у розмірі понад 30.000,00грн. і до 100.000,00грн. є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби в правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди; 5) особиста та безпосередня участь особи або у бойових діях, або у заходах з національної безпеки, заходах з оборони, заходах з відсічі і стримуванні збройної агресії; 6) фізичне перебування особи у районах бойових дій чи районах забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони або районах забезпечення здійснення заходів з відсічі і стримуванні збройної агресії.

За одночасної відповідності усім переліченим кваліфікаційним умовам громадянин набуває право на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 до 100.000,00грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Між тим, особи начальницького та рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України не були згадані законодавцем у тексті п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України №350 від 22.03.2022р. було внесено зміни до пункту 1 постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», доповнено абзац перший після слів «та поліцейським» словами «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Згідно з п.2 постанови Кабінету Міністрів України №350 від 22.03.2022 року вказана постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №204-р від 06.03.2022 року "Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми "єПідтримка" затверджено перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми "єПідтримка" згідно з додатком.

Відповідно до вказаного вище Переліку Програма «єПідтримка» поширюється на Харківську область.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 затверджено Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого (у спірний період) включено, зокрема, Харківську міську територіальну громаду.

У подальшому постановою Кабінету Міністрів України №754 від 01.07.2022р. було внесено зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в абзаці першому слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «є-Підтримка» замінено словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»; після слова «щомісячно» доповнено словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)».

Згідно з п.2 постанови Кабінету Міністрів України №754 від 01.07.2022 року ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 1 червня 2022 року.

Згідно з наказами Головнокомандувача Збройних Сил України від 01.04.2022р. №102, від 30.04.2022р. №125, від 02.06.2022р. №157, від 01.07.2022р. №184, від 01.08.2022р. №212, від 01.09.2022р. №237, від 01.10.2022р. №262, від 01.11.2022р. №282, від 02.12.2022р. №311, від 02.01.2023р. №1 протягом 24.02.2022р.-31.12.2022р. уся територія Харківської області була визначена у якості районів ведення бойових дій.

Згідно з наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 02.02.2023р. №26 населений пункт Харків не віднесений до районів ведення воєнних (бойових) дій у період 01.01.2023р.-31.01.2023р.

У подальшому з урахуванням постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 пункт 1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 був викладений у такій редакції: "1. Установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.".

Аналізуючи зміну правових підходів законодавця до визнання умов набуття особою права на додаткову винагороду, суд доходить до переконання про те, що словосполучення "які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)" стосується виключно такої категорії публічних службовців як - особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, тобто на спірні правовідносини не поширюється.

Звідси слідує, що постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 були внесені зміни до постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, однак юридичні наслідки нової запровадженої постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 умови обчислення розміру додаткової винагороди - до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць з огляду на приписи ст.58 Конституції України підлягають поширенню на виключно відносини з оплати часу фактично виконаної служби співробітниками Державної кримінально-виконавчої служби України, котрі склались не раніше від настання події оприлюднення постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 у газеті Урядовий кур`єр від 19.07.2022р. №156, позаяк значно погіршують фінансове становище громадянина.

Згідно з п.21 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 право на визначення порядку і умов виплати додаткової винагороди було передано Урядом України у відання керівників відповідних міністерств та державних органів.

Отже, після 20.07.2022р. обчислення розміру означеної додаткової винагороди повинно відбуватись згідно з п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 у межах від 0,1% до 100% обрахункового показника - максимальної величини виплати у 30.000,00грн. за рішенням керівників відповідних міністерств та державних органів.

Однак, у спірних правовідносинах лише 25.11.2022р. Міністерством юстиції України було видано наказ від 25.11.2022 №5251/5, яким затверджено Порядок і умови виплати на період дії воєнного стану додаткової винагороди особам начальницького та рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі за текстом - Порядок №5251/5).

При цьому, за змістом п.1 розділу І Порядку №5251/5 норми цього Порядку і умови визначають механізм виплати на період дії воєнного стану особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби (далі - особовий склад ДКВС), що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил України до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів (далі - бойові дії або заходи), додаткової винагороди у розмірі до 100 000 гривень.

Згідно з п.2 розділу І Порядку №5251/5 додаткова винагорода є тимчасовою виплатою на період дії воєнного стану, яка здійснюється за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» за місцем проходження служби. При виплаті додаткової винагороди нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюються у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення. Додаткова винагорода виплачується в межах асигнувань, передбачених на утримання Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (далі - територіальні органи).

Пунктом 3 розділу І Порядку №5251/5 передбачено, що додаткова винагорода на період дії воєнного стану виплачується особовому складу ДКВС, який: бере безпосередню участь у бойових діях,- у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях; забезпечує здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів,- у розмірі 70 000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких заходах.

Звідси слідує, що правил виплати атестованим співробітникам Державної кримінально-виконавчої служби України додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у фіксованому розмірі - 30.000,00грн. або у пропорційному розмірі до - 30.000,00грн. співвідносно часу реально пройденої служби центральним органом виконавчої влади - Міністерством юстиції України відносно співробітників Державної кримінально-виконавчої служби України взагалі не встановлювалось.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1146 від 08.10.2022 року (яка набрала чинності 18.10.2022р. та застосовується з 01.09.2022р.) було внесено такі зміни до пункту 1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168: в абзаці першому були виключені слова: "а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) "та "(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)"; цей абзац було доповнено реченням такого змісту: "Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах".

Згідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.2022 року №1146, ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.09.2022р.

Суд відзначає, що за висновками постанови Другого апеляційного суду від 25.10.2023р. у справі №520/3519/23: 1) у період до 08.07.2022 постанова КМУ від 28.02.2022р. №168 передбачала виплату додаткової винагороди у фіксованому розмірі - 30.000,00грн. щомісячно, а не пропорційно часу реальної служби особи в розрахунку на місяць; 2) Оскільки до 08.07.2022 приписи постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 визначали певний розмір та умови виплати додаткової винагороди, то відсутність наказів командирів (начальників) з приводу виплати цієї винагороди фактично може свідчити про допущення протиправної бездіяльності, а не про відсутність права на таку винагороду; 3) за період 08.07.2022р. (день набрання чинності постановою КМУ від 01.07.2022р. №754) - 18.07.2022р. розмір додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 повинен становити 30.000,00грн. та повинен виплачуватись пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць; 4) З 19.07.2022р. (день набрання чинності постановою КМУ від 07.074.2022р. №793) по 17.10.2022 року додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 підлягала виплаті у розмірі до 30.000,00грн. пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць, а порядок і умови її виплати мають визначатися керівником відповідного органу.

З наведених вище норм права випливає, що з 24.02.2022р. рішенням Уряду України нормативного характеру співробітникам Державної кримінально-виконавчої служби України на період дії воєнного стану в Україні було передбачено виплату додаткової винагороди.

Згідно з п.21 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 (подія офіційного оприлюднення - 20.07.2022р.) право на визначення порядку і умов виплати додаткової винагороди було передано Урядом України у відання керівників відповідних міністерств та державних органів.

Таким чином, лише з 20.07.2022р. реалізація права заявника як співробітника Державної кримінально-виконавчої служби України на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 була обтяжено додатковою умовою - прийняття рішення стосовно визначення порядку і умов виплати додаткової винагороди - керівником Міністерства юстиції України.

Відсутність згаданого рішення до 20.07.2022р. не може бути кваліфікована у якості перешкоди в отриманні заявником додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, позаяк саме такої умови актом права - постановою Уряду України від 28.02.2022р. №168 запроваджено не було.

У ході розгляду справи судом виявлено, що рішення керівника державного органу - Міністра юстиції України про визначення порядку і умов виплати додаткової винагороди згідно з постановою КМУ від 28.02.2022р. №168 у фіксованому розмірі - 30.000,00грн., або у розмірі до 30.000,00грн. пропорційно реальному часу служби взагалі не приймалось.

З 01.09.2023р. було припинено право співробітників Державної кримінально-виконавчої служби України на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 як у фіксованому розмірі - 30.000,00грн. так і у розмірі до 30.000,00грн. пропорційно реальному часу служби.

Отже, право заявника на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 згідно з судовими рішеннями у справі №5203519/23 є обмеженим у часі до 01.09.2022р., а тому у силу ч.4 ст.78 КАС України суд не знаходить підстав для висновку про існування у даному конкретному випадку згаданого права до 17.10.2022р.

Приписами ч.1 ст.2 Закону України від 05.02.2015р. №160-VIII "Про пробацію" (далі по тексту - Закон України №160-VIII) визначено, що орган пробації - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері пробації; персонал органу пробації - працівники, які відповідно до повноважень, визначених цим Законом та іншими законами України, виконують завдання пробації.

Згідно зі ст.18 Закону України №160-VIII орган пробації у межах своїх повноважень організовує: забезпечення суду досудовими доповідями про обвинувачених; здійснення нагляду за засудженими; виконання покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт; реалізацію пробаційних програм стосовно осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням; соціально-виховну роботу із засудженими; підготовку до звільнення засуджених, які відбувають покарання у виді обмеження волі та позбавлення волі на певний строк.

Суд відзначає, що Державну установу "Центр пробації" утворено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №655-р від 13.09.2017р. та наказом Міністерства юстиції України №4322/5 від 28.12.2017р.

Згідно Положення про Державну установу "Центр пробації", затвердженого наказом Міністерства юстиції України №4242/5 від 08.12.2020р., Центр пробації є неприбутковою державною установою, що створена для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України з питань пробації і безпосереднього спрямування та координації уповноважених органів з питань пробації, що належить до сфери управління Мін`юсту.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України №160-VIII права, обов`язки, відповідальність, правовий та соціальний захист персоналу органу пробації визначаються Законом України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст.14 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005р. №2713-IV (далі за текстом - Закон України №2713-IV) до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Частиною 1 ст.24 Закону України №2713-IV передбачено, що фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У спірних правовідносинах субєктом владних повноважень було вчинено управлінське волевиявлення у формі відмови державного органу, а не у формі дії як вчинку конкретної посадової (службової) особи державного органу та не у формі рішення у розумінні п.19 ч.1 ст.4 КАС України.

Тому суд не знаходить підстав для задоволення позову за вимогою про скасування рішення субєкта владних повноважень у звязку із фізичною відсутністю існування оскарженого у позові рішення як реально існуючої речі матеріального світу.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що з урахуванням стандартів доказування, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21, субєкт владних повноважень у даному конкретному випадку не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк зміст належної норми права витлумачив невірно, унаслідок чого самостійно вчинив помилкове управлінське волевиявлення, котре призводить до погіршення правового становища учасника суспільних відносин за рахунок неотримання відповідного майна у вигляді коштів як оплати часу публічної служби.

При цьому, суд вважає за справедливе застосувати у даному конкретному випадку ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України, вийти за межі позову, надати праву заявника захист у спосіб, що сформульований у резолютивній частині даного судового акту.

Згідно з ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У межах спірних правовідносин суб"єкт владних повноважень не наділений свободою адміністративного розсуду, позаяк повинен діяти не за правилом дискреції, а за правилом імперативного веління, а саме: вчинити управлінське волевиявлення з приводу нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за період 24.02.2022р.-01.09.2022р. у розмірі - 30.000,00грн. щомісячно, адже відповідне право заявника підтверджено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року у справі №520/3519/23, мотивувальна частина якого стосовно правової оцінки обставин фактичної дійсності та тлумачення дійсного змісту належної норми права є обовязковою для субєкта владних повноважень у силу резолютивної частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року у справі №520/3519/23, де відображено власний судовий припис «з урахуванням викладених в даному рішенні висновків суду».

Стосовно клопотання про залишення позову без розгляду суд зазначає, що строки звернення до суду із вимогами про належну оплату праці публічного службовця визначені кореспонденцією ч.5 ст.122 КАС України із ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ та ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ.

У межах справи №520/3519/23 позивач не пропустив строк звернення до суду із названими вище вимогами у силу дії п.1 глави ХІХ Кодексу законів про працю України.

Вчинення субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу відмови у виплаті учаснику суспільних відносин приватній особі коштів як оплати праці на виконання підтвердженого рішенням суду права відбулось у даному конкретному випадку у межах строку звернення до суду згідно з ч.5 ст.122 КАС України відносно календарної дати подачі позову у справі №520/476/24.

Тому суд не знаходить підстав для задоволення клопотання про залишення позову без розгляду.

Стосовно клопотання про закриття провадження у справі суд зазначає, що згідно з п.4 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Суд враховує, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року у справі №520/3519/23 було визнано право заявника на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за період 24.02.2022р.-01.09.2022р. у розмірі - 30.000,00грн. щомісячно і саме у звязку із цим було зобов`язано Державну установу "Центр пробації" Міністерства юстиції України повторно розглянути питання щодо прийняття наказу про призначення майору внутрішньої служби ОСОБА_1 з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року додаткової винагороди у розмірі 30.000,00 грн щомісячно на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", а також розглянути питання щодо нарахування та виплати на підставі цього наказу ОСОБА_1 винагороди в розмірі 30.000,00 грн. щомісячно, починаючи з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року, з урахуванням викладених в даному рішенні висновків суду.

Між тим, субєктом владних повноважень у нових відносинах (які не були предметом розгляду справі №520/3519/23 і не можуть бути предметом судового контролю за ст.287, 383, 383 КАС України відносно рішення суду у справі №520/3519/23) було допущено невиправдане дією жодних об`єктивно існуючих і непереборних (нездоланних) факторів свавілля у вигляді порушення ст.1291 Конституції України, ст.ст.370 і 372 КАС України, ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» шляхом вчинення управлінського волевиявлення, котре не відповідає критеріям за ч.2 ст.2 КАС України.

Згадане управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень утворює новий склад юридичного спору, у якому доступ заявника до суду не може бути обмежений приписами п.4 ч.1 ст.238 КАС України.

Тому суд не знаходить підстав для задоволення клопотання про закриття провадження у справі.

Стосовно клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство юстиції України суд зазначає, що з приєднаних до матеріалів справи доказів не вбачається існування взагалі будь-яких відносин між заявником та Міністерством юстиції України, заявник у спірних правовідносинах знаходився на грошовому утриманні саме в Державній установі «Центр пробації» Міністерства юстиції України, котра є самостійним, окремим та незалежним суб`єктом владних повноважень, а тому Міністерство юстиції України у розумінні ст.49 КАС України не має жодних обов`язків з приводу оплати праці заявника, а зносини між відповідачем та Міністерством юстиції України як розпорядником бюджетних коштів вищого рівня під час виконання рішення суду у справі №520/476/24 виходять поза межі предмету даного спору.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст.241-244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Клопотання про залишення позову без розгляду - залишити без задоволення.

Клопотання про закриття провадження у справі - залишити без задоволення.

Клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство юстиції України - залишити без задоволення.

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі позову.

Визнати протиправною відмову Державної установи «Центр пробації» Мінстерства юстиції України з приводу виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за період 24.02.2022р.-01.09.2022р. у розмірі - 30.000,00грн. щомісячно.

Зобовязати Державну установу «Центр пробації» Мінстерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 за період 24.02.2022р.-01.09.2022р. у розмірі - 30.000,00грн. щомісячно.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя Сліденко А.В.