Справа № 320/3050/23
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3050/23 Суддя (судді) першої інстанції: Перепелиця А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку у поновленні на роботі,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 виплату середнього заробітку за час затримки у поновлені на роботі з 29.12.2021 по 28.12.2022 у сумі 192 740,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді уповноваженим органом було допущено вчинення протиправної бездіяльності щодо затримки у виконанні рішення суду.

Відповідач у своєму відзиві просив суд відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою позицію безпідставністю, надуманістю, недоведеністю, необґрунтованістю, а також не узгодженню з актуальною судової практикою в подібних справах.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 виплату середнього заробітку за час затримки у поновлені на роботі з 29.12.2021 по 28.12.2022 у сумі 191 257,98 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт вказує, що позивач не звертався в порядку Закону України «Про виконавче провадження» з метою виконання судового рішення про поновлення його на посаді. Звертає увагу, що позивач приймав участь у конкурсі на певну посаду, та просив прийняти його на посаду, як переможця конкурсу, що вказує на відсутність порушення норм чинного законодавства з боку відповідача.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2020 у справі №640/1892/20 визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Київській області від 24.12.2019 №2155/4 «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині пунктів першого та другого такого наказу, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у Київській області та стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 187 551,43 грн.

Вказане рішення постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 та Верховного Суду від 04.08.2022 залишене без змін.

У зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Київській області, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.06.2021 у справі №640/1892/20 замінено боржника у виконавчому листі Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2020 в адміністративній справі №640/1892/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у Київській області, а саме: Головне територіальне Управління юстиції у Київській області на правонаступника - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) та замінено боржника у виконавчому листі Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2020 в адміністративній справі №640/1892/20 про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь, ОСОБА_1 , середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 15 938,22 грн, а саме: Головне територіальне управління юстиції у Київській області на правонаступника - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Крім того, ОСОБА_1 з 06.09.2021 призначено на посаду завідувача сектору з питань банкрутства у Київській області відділу банкрутства Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), як переможця конкурсу, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом та встановленням випробування строком шість місяців.

Відповідно до Наказу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №5169/03 від 30.11.2021 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади в порядку переведення для подальшої роботи в Державній екологічній інспекції України з 02.12.2021.

За твердженнями позивача, станом на 28.12.2022 (дата звернення позивача до суду) рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2020 в адміністративній справі №640/1892/20 в частині поновлення на посаді заступника начальника відділу з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у Київській області так і не виконано.

Позивач вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки останнього не поновлено на роботі, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи не поновлення позивача на займаній посаді, тобто не виконання судового рішення, наявні підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює КЗпП України.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України обумовлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок №100 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п. п. 5, 8 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до висновку про застосування норм права, наведеного у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 572/2429/15-ц, тлумачення частини другої статті 235 КЗпП, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, свідчить, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

При цьому, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Підсумовуючи викладене, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2020 у справі №640/1892/20 визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Київській області від 24.12.2019 №2155/4 «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині пунктів першого та другого такого наказу, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у Київській області та стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 187 551,43 грн.

Таким чином, з наведеного можна прийти до висновку, що з моменту проголошення вищезазначеного рішення суду, у Головного територіального управління юстиції у Київській області (відповідача по справі №640/1892/20) виник обов`язок негайного його виконання в порядку встановленому судовим рішенням.

Колегія суддів наголошує, що у разі визнання звільнення позивача незаконним у судовому порядку, відповідно до приписів чинного законодавства, позивач повинен бути поновлений на попередній посаді в день винесення судового рішення про поновлення на роботі, оскільки таке рішення підлягає негайному виконанню.

В свою чергу, виконання рішення суду є прямим обов`язком роботодавця шляхом видання наказу.

При цьому, КАС України передбачено ряд способів звернення до адміністративного суду для роботодавця з метою встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Відповідач в даному випадку не звертався до суду із заявами про ухвалення додаткового судового рішення, зміну способу та порядку виконання рішення, не вчиняв будь-яких дій спрямованих на виконання рішення суду, що свідчить про допущення бездіяльності в даному випадку та ухиленню від його виконання.

Суд першої інстанції вірно вказав, що доказів на реальне виконання відповідачем рішення суду надано в ході розгляду судом цієї справи надано не було, в той час як чинним законодавством та практикою судів касаційної інстанції чітко встановлено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до ст.14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи звільненого працівника, а тому судом відхиляються доводи відповідача про безпідставність вимог позивача через затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин, в тому числі бездіяльності самого позивача.

КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст.236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 в справі №243/2748/16-ц і від 27.06.2019 в справі №821/1678/16.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення, а саме за період з 29.12.2021 по 28.12.2022.

У відповідності до встановлених у рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2020 у справі №640/1892/20 обставин вбачається, що згідно з довідкою Головного територіального управління юстиції у Київській області про заробітну плату позивача від 03.09.2020, середньоденна заробітна плата позивача складає 741,31 грн.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин та виходячи з аналізу вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період вимушеного прогулу пов`язаного із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді, а саме з 29.12.2021 по 28.12.2022 (258 робочих днів) становить 191 257,98 грн (741,31 грн х 258 робочих днів).

За таких обставин, період затримки виконання судового рішення в даному випадку становить з 12 червня 2020 року по 22 липня 2020 року, що становить 28 робочих днів.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки Міністерства розвитку громад та територій України сердньоденний заробіток позивача становить 915,32 грн.

Отже, за період з 12 червня 2020 року по 22 липня 2020 року позивачу належить до стягнення 25 628,96 грн (28 х 915,32).

Крім того, Верховним Судом у постанові від 13 травня 2020 року у справі №826/1001/16 вказано, що передусім Верховний Суд відхиляє аргументи відповідача про те, що при визначенні суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, судами не було враховано, що після звільнення позивач була працевлаштована та отримувала певний дохід, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу та будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин законодавством не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 191 257,98 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, самостійне працевлаштування позивачки у період невиконання відповідачем обов`язку щодо виконання рішення суду про поновлення її на попередній роботі не може бути трансльоване на користь відповідача задля уникнення чи зменшення встановленої законом відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 340/693/22.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 23.02.2024.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна