Справа № 320/45718/23
Суддя: Парненко В.С.
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року справа №320/45718/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 14.03.2023р. № 320, видане ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на постійне проживання від 14.03.2023р. № 3860/320/1 виданої ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання від 04.10.2019р. № 900022278 громадянину російської федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 14.03.2023р. № 320, видане ОСОБА_1 та про скасування рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на постійне проживання від 14.03.2023р. № 3860/320/1 виданої ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 14.03.2023р. № 320 прийняте на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Разом з тим, у даному рішенні не наведено прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо його скасування, а тому таке рішення не може вважатися правомірним. Також позивач зазначає про те, що скасування посвідки на постійне проживання від 04.10.2019р. № 900022278 є наслідком прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, яке є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому належним способом захисту порушеного його права є визнання протиправним та скасування рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на постійне проживання від 14.03.2023р. № 3860/320/1 виданої ОСОБА_1 , а також зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання від 04.10.2019р. № 900022278 громадянину ОСОБА_1 . За твердженням позивача, позовні вимоги в частині зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання від 04.10.2019р. № 900022278 громадянину російської федерації ОСОБА_1 , та в частині зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 14.03.2023р. № 320, видане ОСОБА_1 та про скасування рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на постійне проживання від 14.03.2023р. № 3860/320/1 виданої ОСОБА_1 , є обгрунтованими, так як вони спрямовані на дотриманням гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа № 320/45718/23 передана 08.12.2023 до розгляду судді Парненко В.С. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 р. адміністративну справу № 320/45718/23 прийнято до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, хоча про відкриття провадження у справі був повідомлений у відповідності до положень КАС України. У зв`язку із зазначеним, суд, керуючись положеннями частини 6 статті 162 КАС України, вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України). Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , народився у місті Рівне, Української Радянської Соціалістичної Республіки. Згідно паспорту № НОМЕР_2 , дата видачі 19.06.2014р., ОСОБА_1 є громадянином російської федерації.

10.02.2010р. начальником відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві, ОСОБА_1 видано дозвіл на імміграцію в Україну. 30.03.2010р. Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ОСОБА_1 видано тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 .

05.08.2011р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 ) зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів 05.08.2011р. зроблено відповідний актовий запис за № 796.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народилась донька ОСОБА_5 , про що 04.09.2015р. складено відповідний актовий запис за № 2032.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народилась донька ОСОБА_6 , про що 17.01.2019р. складено відповідний актовий запис за № 129.

04.10.2019р. Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видано ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання № НОМЕР_4 .

29.06.2021р. Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видано ОСОБА_1 тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_5 . 17.07.2023р. на адресу адвоката, який діє в інтересах ОСОБА_1 від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов лист про розгляд адвокатського запиту № 8010.6.1-22871/80.2-23 від 28.06.2023р. Даним листом Центральне міжрегіональне управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повідомило наступне: 14.03.2023р. ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (в зв`язку з набуттям ним громадянства України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України»). Видана ОСОБА_1 посвідка на постійне проживання в Україні № НОМЕР_4 від 04.10.2019р. скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення, державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. № 321.

До вказаного листа Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якості додатків, надано копії дозволу на імміграцію в Україну від 10.02.2010р. № 52/0914, виданого на ім`я ОСОБА_1 (нац.паспорт 51 № НОМЕР_6 12.05.2009-12.05.2014р.), рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 14.03.2023р. № 320, виданого ОСОБА_1 , рішення про скасування посвідки на постійне проживання від 14.03.2023р. № 3860/320/1 виданої ОСОБА_1 .

Також, листом № 8029.10-1577/8029.1-23 від 22.06.2023р. Центральне міжрегіональне управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повідомило ОСОБА_1 про те, що рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 12.06.2023р. відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство України», ОСОБА_1 скасовано рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням від 30.11.2020р. відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» у зв`язку з тим, що не виконано подане відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання. Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. № 2491-III (далі Закон № 2491-III) визначено умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства. Згідно абзацу другого ст. 1 Закону № 2491-III імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Статтею 12 Розділу IV Закону № 2491-III передбачено підстави для скасування дозволу на імміграцію.

Серед них є наступні підстави: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

26.12.2002р. Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», якою зокрема затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі Порядок № 1983).

Даний Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Відповідно до абзацу першого пункту 21 Порядку № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Абзацом другим пункту 21 Порядку № 1983 передбачено, що питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Пунктом 22 Порядку № 1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

З аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що скасування дозволу на імміграцію можливе лише за наявності визначених Законом № 2491-III підстав та на основі складеного обґрунтованого висновку із зазначенням таких підстав для скасування відповідного дозволу.

Проте, як вбачається з листа Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 8010.6.1-22871/80.2-23 від 28.06.2023р., 14.03.2023р. ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (в зв`язку з набуттям ним громадянства України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України»).

Однак, при посиланні у рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 320 від 14.03.2023р. на пункт 6 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не зазначена норма Закону, яка передбачає інші підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну, крім тих, що наведені у статті 12 Закону № 2491-ІІІ.

Вказана у листі Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 8010.6.1-22871/80.2-23 від 28.06.2023р. ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» регулює порядок набуття громадянства України за територіальним походженням, тобто вона не передбачає жодних (інших) підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну.

З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами позивача проте, що вказані Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області мотиви висновку, які в подальшому стали підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 , не є обґрунтованими, з огляду на те, що вказані норми Закону не містять підстав, за яких особу може бути позбавлено дозволу на імміграцію.

Тому вказаним посиланням Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не довело підстав застосування п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-ІІІ, як підставу прийняття спірного рішення. Так, Законом № 2491-ІІІ встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, наявність яких Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не доведена. За таких обставин рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-III, без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування даного рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, що вбачається з постанов від 25.09.2019р. у справі № 813/119/16, від 26.05.2020р. у справі № 815/6555/16, від 16.01.2019р. у справі №808/9121/15, від 07.05.2020р. у справі № 420/6652/18, від 25.11.2020р. у справі №810/916/16.

Пунктом 23 Порядку № 1983 ДМС встановлено, що територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Таким чином, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмово або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи "бути почутою" є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в пункті 9 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. Немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 320 від 14.03.2023р., в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для ОСОБА_1 .

Такими наслідками відповідно до статті 13 Закону № 2491 є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, законодавством України.

Отже, враховуючи існування загрози настання таких серйозних для ОСОБА_1 наслідків, забезпечення його права взяти участь при прийнятті цього рішення є обов`язковою передумовою його правомірності. Разом з тим, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не надано належних доказів в підтвердження надсилання та/або вручення ОСОБА_1 запрошення про надання пояснень та відповідних документів.

Таким чином, відповідно, відповідачем не спростовано доводи позивача про порушення відповідачем права "бути почутим".

Також суд приймає до уваги доводи позивача про те, що вимушений його виїзд з території України може позбавити двох неповнолітніх дітей (доньок 2015 та 2019 року народження) батька, що відповідно свідчить про те, що оскаржувані ОСОБА_1 рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області тягнуть за собою порушення, у тому числі, інтересів його дітей.

Міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989 року, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою BP №789-ХІІ від 27.02.1991 (ст. 9).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ETS №192) (укр/рос) № ETSN192, 15.05.2003р., Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-V від 20.09.2006 (ст. 4).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995р., Series A, №307, р. 55, § 86).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, втручання органу державної влади (відповідача по справі) в сімейне життя ОСОБА_1 є неправомірним. Під час прийняття оспорюваних рішень відповідачем не враховувалась наявність у нього дітей (двох доньок 2015 та 2019 року народження), які являються громадянками України.

Окрім цього, згідно з положеннями статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суду, що зокрема вбачається з постанови від 18.11.2019р. у справі №820/5953/16. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли, оскільки при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні відповідач підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідачем не надано належних доказів та не спростовано твердження позивача про те, що Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області при винесенні рішень про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 не враховувало факт наявності у позивача дітей громадян України, та їх законні права на проживання разом з батьком.

Порушене право ОСОБА_1 на законне проживання в Україні охоплюється і статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі "Курочкін проти України" (Kurochkin v. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі "Йогансен проти Норвегії" (Johansen v. Norway), Reports 1996-III, с. 1001 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, згадане вище рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом. Натомість, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 320 від 14.03.2023р. було прийнято за відсутності визначеної Законом № 2491-IIІ підстави для його прийняття, що свідчить про необґрунтоване втручання держави у право ОСОБА_1 , гарантоване йому статтею 8 Конвенції. За таких обставин приходить до висновку про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для скасування оспорюваного рішення № 320 від 14.03.2023р. та, відповідно, задоволення позову у цій частині. Також суд враховує те, що на підставі оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 320 від 14.03.2023р., Управлінням з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області рішенням від 14.03.2023р. № 3860/320/1 було скасовано посвідку на постійне проживання від 04.10.2019р. № НОМЕР_4 , виданої ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (надалі - Порядок № 321) посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Згідно до п. 67 Порядку № 321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби. При цьому, пунктами 68, 72 Порядку № 321 передбачено, що іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі скасування посвідки.

Згідно з пунктами 74, 75 Порядку № 321 недійсна посвідка, виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів повертається для знищення до територіального органу / територіального підрозділу ДМС за місцем її видачі.

Посвідки знищуються територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який їх видав.

Посвідки, визнані недійсними відповідно до наказу ДМС, знищуються територіальним органом, визначеним у наказі.

Пунктами 78, 79 Порядку № 321 передбачено, що рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування може бути оскаржено іноземцем або особою без громадянства в адміністративному порядку або до суду в установленому порядку.

ДМС, територіальний орган ДМС мають право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, за наявності підстав зобов`язати їх відмінити попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

Таким чином, оскільки скасування посвідки на постійне проживання від 04.10.2019р. № 900022278 є наслідком прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, яке є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, суд погоджується з доводами позивача та вважає, що належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є визнання протиправним та скасування рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на постійне проживання від 14.03.2023р. № 3860/320/1 виданої ОСОБА_1 , а також зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання від 04.10.2019р. № 900022278 громадянину ОСОБА_1 .

При цьому, задоволення позову у такий спосіб направлено на ефективний та остаточний захист порушеного права позивача та не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Відповідно до частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013р. № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі" зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980р., під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017р. №1395/5 встановлено, що дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Таким чином, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Як вбачається з матеріалів справи рішення про скасування ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання було прийнято необґрунтовано, без достатніх на те підстав, а тому, у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень. До того ж, відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р., кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача про те, що задоволення позовної вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні від 04.10.2019р. № 900022278 громадянину ОСОБА_1 , є дотриманням гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, що зокрема вбачається з постанови від 24.04.2019р. у справі № 810/4277/16. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 14.03.2023р. № 320, видане ОСОБА_1 та про скасування рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на постійне проживання від 14.03.2023р. № 3860/320/1 виданої ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 2.5 Порядку організації доступу до інформаційних ресурсів під час інформаційної взаємодії між Міністерством внутрішніх справ України, Державною міграційною службою України та Державною прикордонною службою України, затвердженого наказом МВС України від 26.09.2013р. № 920, МВС України, ДМС України та Держприкордонслужба України здійснюють обмін інформацією відповідно до законів України з урахуванням обмежень щодо використання інформації з обмеженим доступом.

Так, згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про те, що рішення відповідача від 14.03.2023р. № 320 про скасування дозволу на імміграцію в Україну є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 14.03.2023р. № 320, видане ОСОБА_1 та про скасування рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на постійне проживання від 14.03.2023р. № 3860/320/1 виданої ОСОБА_1 , є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За наведених обставин у сукупності, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що адміністративний позов задоволено повністю, слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 2147,20 грн.

Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 14.03.2023р. № 320, видане ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на постійне проживання від 14.03.2023р. № 3860/320/1 виданої ОСОБА_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання від 04.10.2019р. № 900022278 громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 14.03.2023р. № 320, видане ОСОБА_1 та про скасування рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на постійне проживання від 14.03.2023р. № 3860/320/1 виданої ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 147,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.