Справа № 440/4122/23
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/4122/23

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С. розглянув у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: на стороні позивача - ОСОБА_2 , на стороні відповідача - Департамент контррозвідки Служби безпеки України; про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги (з урахуванням заяви про уточнення позову від 20.07.2023 року):

1. визнати незаконним та скасувати висновок за результатами розгляду подання УДМС України в Полтавській області про скасування дозволу на імміграцію в України громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , затверджений 16.03.2023 року заступником начальника УДМС в Полтавській області;

2. визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 16.03.2023 року № 7 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 15.05.2017 та посвідки на постійне проживання в Україні, виданої 13.06.2017 громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ;

3. зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області поновити посвідку на постійне проживання в Україні серії № НОМЕР_1 від 13.06.2017 та повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення № 7 від 16.03.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (надалі також - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рух справи

Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 06.04.2023 через підсистему "Електронний суд" звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення УДМС України в Полтавській області від 16.03.2023 №7 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 15.05.2017 та посвідки на постійне проживання в Україні, виданої 13.06.2017 громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ; зобов`язати відповідача поновити посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 13.06.2017 та повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 16.03.2023 №7 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

07.04.2023 за результатами автоматизованого розподілу позов переданий судді Кукобі О.О.

Ухвалою від 12.04.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у порядку письмового провадження); до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено ОСОБА_2 .

17.04.2023 року позивач подав до суд клопотання про зупинення провадження в цій справі до отримання доказів, які він просив витребувати у відповідача.

Ухвалою від 19.04.2023 року суд відмовив у клопотанні про зупинення провадження у справі.

19.04.2023 року позивач повторно подав клопотання про зупинення провадження у справі з тих же підстав та ухвалою від 24.04.2023 року суд у його задоволенні відмовив.

Після цього 25.04.2023 до суду надійшла заява позивача про відвід судді Кукоби О.О. від розгляду справи №440/4122/23.

Ухвалою від 27.04.2023 для вирішення питання про відвід судді Кукоби О.О. заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про відвід судді у справі №440/4122/23 передано для визначення судді у порядку, встановленому частиною першою статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою від 27.04.2023 (суддя Довгопол М.В.) у задоволенні заяви громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про відвід судді Кукоби Олександра Олександровича у справі №440/4122/23 відмовлено.

27.04.2023 головуючому судді Кукобі О.О. передано заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 від 25.04.2023 про забезпечення позову.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.04.2023 заяву про забезпечення позову повернуто ініціатору звернення з огляду на її невідповідність вимогам частини четвертої статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

28.04.2023 до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову, у якій він просив зупинити дію рішення УДМС України в Полтавській області від 16.03.2017 №7 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 15.05.2017 та посвідки на постійне проживання в Україні, виданої 13.06.2017 громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , до набрання законної сили судовим рішенням в цій справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Зупинено дію рішення управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 16.03.2023 №7 про скасування громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну в частині положення про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.06.2017 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №440/4122/23. В іншій частині - у задоволенні заяви відмовлено.

03.05.2023 року позивач подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі до вступу в справу законного представника (адвоката), оскільки позивач потребує правової допомоги.

Ухвалою від 05 липня 2023 року у задоволенні цього клопотання було відмовлено.

12.06.2023 до суду надійшла заява позивача про заміну заходів забезпечення позову, що 03.07.2023 передана судді Кукобі О.О.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.07.2023 у задоволенні заяви громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.07.2023 на клопотання представник УДМС в Полтавській області до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Департамент контррозвідки Служби безпеки України.

Також представник відповідача подала клопотання про витребування у Департаменту контррозвідки СБУ доказів - документів,

Позивач направив до суд клопотання, у якому заперечував проти і залучення ДКР СБУ до участі в справі, і проти витребування в нього доказів.

Ухвалою від 05.07.2023 року суд витребував від ДКР СБУ копії документів щодо підтвердження вчинення позивачем дій, які несуть загрозу національній безпеці України та стали підставою для направлення подання про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2023 апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Полтавській області задоволено, ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 у справі №440/4122/23 про зупинення дії рішення УДМС України в Полтавській області від 16.03.2017 №7 про скасування громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну в частині положення про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.06.2017 до набрання законної сили судовим рішенням по справі №440/4122/23- скасовано.

20.07.2023 року позивач подав заяву про уточнення позову /т. 1 а.с.37-39/, додавши позовну вимогу про скасування висновку УДМС України в Полтавській області (викладено вище) та додавши аргументи щодо самостійного вишукання УДМС України в Полтавській області підстав для такого скасування за пунктом 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», хоча ДКР СБУ в поданні вказувала тільки пункт 3 цієї частини цієї статті; крім того, ДКР СБУ не є належним органом для ініціювання питання про скасування дозволу на імміграцію згідно Порядку № 1983.

26.07.2023 до суду надійшла заява позивача, у якій він просив вжити заходи забезпечення позову з власної ініціативи суду з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову з власної ініціативи суду повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою від 26.07.2023 року судом на клопотання третьої особи ДКС СБУ було продовжено цій третій особі процесуальний строк для виконання ухвали про надання доказів.

28.07.2023 до суду надійшла заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову з власної ініціативи суду, в якій громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 просив суд зупинити дію рішення УДМС України в Полтавській області від 16.03.2023 №7 до набрання законної сили судовим рішенням в цій справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову повернуто заявнику без розгляду.

07.08.2023 до суду надійшла заява позивача про відвід судді Кукоби О.О. від розгляду справи №440/4122/23.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про відвід судді залишено без розгляду.

01.08.2023 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, ДКР СБУ, у яких, з-поміж іншого, суддю у справі було проінформовано про направлення до режимно-секретного органу Полтавського окружного адміністративного суду документів по справі, що мають гриф обмеження доступу «Таємно».

03.08.2023 року позивач направив до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами адміністративної справи та клопотання про визнання доказів, що були направлені до суду ДКР СБУ, недопустимими, оскільки при ознайомленні зі матеріалами адміністративної справи позивач виявив, що докази, про які йшлося у поясненнях ДКР СБУ, до справи не приєднані, повідомлено, що вони мають гриф «таємно», вони не були надіслані позивачу. Тому ці докази, на думку позивача, не відповідають вимогам, визначених в КАС України.

07.08.2023 року суддею Кукобою О.О. складено заяву про самовідвід /т. 2 а.с.128/, вмотивовану тим, що за повідомленням ДКР СБУ, для дослідження у цій справі були направлені до суду документи, що мають гриф обмеження доступу «таємно». У зв`язку з відсутністю допуску до державної таємниці, суддя не може здійснювати дослідження цих документів, тому не може здійснювати розгляд цієї справи.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 08.08.2023 заяву головуючого судді Кукоби Олександра Олександровича про самовідвід у справі №440/4122/23 задоволено.

Відведено суддю Кукобу Олександра Олександровича від розгляду адміністративної справи №440/4122/23.

Адміністративну справу №440/4122/23 за позовом громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: на стороні позивача - ОСОБА_2 , на стороні відповідача - Департамент контррозвідки Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії передано для вирішення питання щодо її подальшого автоматизованого розподілу між суддями Полтавського окружного адміністративного суду, які мають допуск до державної таємниці, в порядку, встановленому частиною третьою статті 18 КАС України.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2023 на виконання ухвали про задоволення самовідводу судді Кукоби О.О. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №440/4122/23.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського окружного адміністративного суду, які мають допуск до державної таємниці, справу №440/4122/23 передано до провадження судді І.С. Шевякова.

09.08.2023 року до режимно-секретного органу Полтавського окружного адміністративного суду надійшли документи по справі, що містять інформацію, яка законом віднесена до державної таємниці, гриф секретності «таємно» / повідомлено службовою запискою - т.2 а.с.136/.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2023 справу прийнято до провадження судді Шевякова І.С.

В ухвалі про прийняття справи до провадження, суд зобов`язав ДКР СБУ надати суду документи (копії), що можуть слугувати підтвердженням вчинення позивачем дій, які несуть загрозу національній безпеці і які стали підставою для направлення подання про скасування дозволу на імміграцію.

17.08.2023 року до суду надійшло клопотання ДКР СБУ про продовження строку надання доказів.

28.08.2023 року до режимно-секретного органу Полтавського окружного адміністративного суду надійшли документи по справі, що містять інформацію, яка законом віднесена до державної таємниці, гриф секретності «таємно» / повідомлено службовою запискою - т.2 а.с.166/.

23.08.2023 року позивач заявив відвід судді Шевякову І.С., вмотивований твердженням про те, що повторний розподіл судової справи був вчинений зі втручанням СБУ, а тому з порушенням, та мав на меті обрати певного суддю.

Ухвалою від 25.08.2023 року (суддя Супрун Є.Б.) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Шевякова І.С.

04.09.2023 року позивач подав клопотання про визнання недопустими/неналежними доказів, що були надіслані ДКР СБУ і містили інформацію з обмеженим доступом. Клопотання вмотивоване тим, що ці докази не були надіслані позивачу всупереч вимогам КАСУ та не приєднані до матеріалів справи.

25.09.2023 до суду надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просив зупинити дію рішення Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 16.03.2023 року №7 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран та посвідки на постійне проживання 27.07.2023 в Україні серії НОМЕР_1 , виданої 13.06.2017, до набрання законної сили судовим рішенням в даній справі.

Ухвалою від 26.09.2023 року дану заяву повернуто заявнику без розгляду.

11.10.2023 до суду надійшла заява позивача про відвід судді Шевякова І.С.

Ухвалою від 13.10.2023 року (суддя Супрун Є.Б.) відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід судді.

17.10.2023 до суду надійшла чергова заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій позивач просив зупинити дію рішення Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 16.03.2023 року №7 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 15.05.2017 та посвідки на постійне проживання в Україні, виданої 13.06.2017, виданої громадянину Ісламської Республіки Іран, до набрання законної сили судовим рішенням в даній справі.

Ухвалою від 18.10.2023 року у задоволенні заяви про забезпечення позову судом було відмовлено.

26.10.2023 до суду надійшла чергова заява про забезпечення позову, в якій позивач просив зупинити дію рішення Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 16.03.2023 року №7 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран та посвідки на постійне проживання 27.07.2023 в Україні серії НОМЕР_1 , виданої 13.06.2017, до набрання законної сили судовим рішенням в даній справі.

Ухвалою від 27.10.2023 року вказану заяву про забезпечення адміністративного позову було повернуто заявнику без розгляду.

31.10.2023 до суду надійшла заява позивача про відвід судді Шевякова І.С. від розгляду справи №440/4122/23.

Ухвалою від 01.11.2023 року (суддя Бойко С.С.) вказану заяву про відвід судді було залишено без задоволення.

Також позивач неодноразово звертався до суду з клопотаннями про прискорення розгляду справи.

06.02.2024 року до суду надійшла чергова заява позивача про відвід судді Шевякова І.С.

Ухвалою від 07.02.2024 року заява про відвід залишена без розгляду як повторно подана з тих же самих підстав.

Після цього аналогічного змісту заява про відвід судді Шевякова І.С. була подана третьої особою без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_2 .

Ухвалою від 13.02.2024 року (суддя Головко А.Б.) відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді Шевякова І.С.

Аргументи учасників справи

Позивач є громадянином Ісламської Республіки Іран та перебуває у шлюбі з громадянкою України, в цій справі - третьої особою без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивач, ОСОБА_2 .

У зв`язку з перебуванням позивача у шлюбі з громадянкою України понад 2 роки УДМС України в Полтавській області рішенням від 15.05.2017 року надало йому дозвіл на імміграцію в Україну.

Оскаржуваним у цій справі рішенням № 7 від 16.03.2023 року УДМС в Полтавській області скасувало свій дозвіл на імміграцію в Україну від 15.05.2017 року та посвідку на постійне проживання в Україні від 13.06.2017 року.

Рішення про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію позивач вважав протиправним, стверджуючи про його прийняття з «ознаками корупції та дискримінації».

Пояснював, що він на законних підставах перебуває на території України з 2006 року, перебуває у шлюбі з громадянкою України. Стверджував, що не притягувався до жодного виду відповідальності в Україні, у тому числі до кримінальної чи адміністративної; займався благодійністю. У липні 2019 року звернувся до УДМС України в Полтавській області про прийняття до громадянства України. У 2021 році Комісією при Президентові України було прийняте рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 та прийняття його до громадянства України, документи було передано для виготовлення проєкту Указу Президента України та в подальшому було підготовлено окремий проєкт Указу Президента.

У 2023 році ОСОБА_1 було отримано копію рішень про скасування наданого йому дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні.

У наданні матеріалів, що слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні УДМС України в Полтавській області позивачу відмовило.

Позивач вказував, що його не було запрошено та не запитано від нього пояснень, чим порушено його право на участь у розгляді питання. Стверджував, що це рішення було прийнято УДМС в Полтавській області заради досягнення «певних незаконних, корисливих цілей». Наполягав на тому, що відповідачем було порушено статтю 12 Закону України «Про імміграцію» та Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (надалі по тексту також - Порядок №1983), що визначає процедуру скасування дозволу на імміграцію.

Зокрема, Порядком № 1983 передбачено розгляд подання ініціатора скасування дозволу протягом місячного строку та запрошення для надання пояснень іммігрантів, яких стосується це питання.

В даному випадку ОСОБА_1 не було запрошено для надання пояснень та розгляд подання СБУ про скасування йому дозволу на імміграцію відбувся менш ніж за два дні.

Також позивач заперечував підстави скасування йому дозволу на імміграцію, що викладені у відповідному поданні СБУ: вчинення дій, які порушують громадський порядок та несуть загрозу національній безпеці України; звинувачення у вчиненні кримінального правопорушення та перебування у розшуку як особи, яка переховується від суду; систематичні порушення громадського порядку, причетність до діяльності міжнародної позабанківської системи грошових переказів «Хавала».

ОСОБА_1 у позові стверджував, що він жодного разу не притягувався до будь-якого виду відповідальності в Україні; в розшук його було оголошено умисно, хоч він з`являвся до суду; ніколи не чув про грошові перекази «Хавала». Тому відповідач, приймаючи оскаржуване рішення за матеріалами СБУ, не мав жодних доказів вини позивача у вчиненні дій, що становили б загрозу громадському порядку та національній безпеці України, порушенні законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Сама по собі наявність кримінального провадження стосовно іммігранта не може слугувати підставою вважати його загрозою громадському порядку та національній безпеці. Подання СБУ не містить інформації про те, які конкретні дії були вчинені ОСОБА_1 на шкоду державній безпеці України та громадському порядку, які саме норми яких законів були ним порушені. Твердження, викладені в поданні СБУ про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію, є суб`єктивними, й на думку позивача, не підтверджені жодними доказами. УДМС України в Полтавські області, у свою чергу, жодної перевірки підстав, викладених у поданні, не вчинило, пояснення самого ОСОБА_1 не отримало, додаткової інформації у ініціаторів подання чи інших органів не запитувало. Позивач вважав, що подання СБУ, з огляду на формулювання у Законі України «Про імміграцію», має рекомендаційний характер і має наслідком для органу міграційної служби не обов`язок, а лише право скасувати дозвіл на імміграцію.

Тому ОСОБА_1 вважав, що його безпідставно позбавлено права на проживання в Україні, позбавлено права надати пояснення при прийнятті оскаржуваного рішення (права бути почутим); рішення несе загрозу розірвання його родинних зв`язків, оскільки по завершенню судової процедури позивач у разі негативного для себе рішення матиме обов`язок покинути територію України або буде примусово видворений.

Відповідач, УДМС України в Полтавській області, проти позову заперечував.

Направив до суду відзив /т.1 а.с.130- 134/.

УДМС України в Полтавській області вважало оскаржуване рішення прийнятим у порядку, на підставах та у спосіб, що визначені законом.

Підставою фактичною для прийняття рішення про скасування дозволу ОСОБА_1 на імміграцію та відповідно посвідки на постійне проживання в Україні стало те, що 14.03.2023 року до УМВС України в Полтавській області надійшло подання Департаменту контррозвідки Служби безпеки України №2/3/3-3501нт від 24.02.2023 року про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Це подання було обґрунтовано тим, що позивач вчиняє дії, які порушують громадський порядок та несуть загрозу національній безпеці України, зокрема, вказаний іноземець перебуває в державному розшуку на підставі рішення Київського районного суду м.Полтави (справа №552/207/21), звинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 125 КК України. Крім того в поданні вказано, що у СБУ маються дані про причетність ОСОБА_1 до діяльності міжнародної позабанківської системи переказу грошових коштів «Хавала», що офіційно заборонена на території України і використовується в переважній більшості міжнародними терористичними організаціями для переказу коштів, отриманих злочинним шляхом, для уникнення державного контролю уповноважених органів та ухилення від сплати податків.

За наслідками розгляду подання Служби безпеки України УДМС України в Полтавській області підготовлено проект висновку та 15.03.2023 року направлено його для погодження до ДМС України.

ДМС України підтримано відповідний проект висновку та УДМС України в Полтавській області 16.03.2023 року прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , виданого 15.05.2017 року, на підставі пунктів 3,5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

На підставі цього рішення посвідка на постійне проживання в Україні серії № НОМЕР_1 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321 (надалі по тексту також - Порядок № 321).

Про прийняте рішення позивач був проінформований листом від 16.03.2023 року, також проінформовано органи Державної прикордонної служби України.

Відповідач стверджував, що оскаржуване рішення було прийнято з дотриманням процедури та за достатніх підстав.

Зокрема, з приводу тверджень позивача про те, що йому не надали право на участь у прийнятті рішення щодо нього, порушили «право бути почутим» та не запросили для надання пояснень, представник відповідача вказував, що Порядок 1983 у абзаці першому пункту 23 Порядку № 1983 визначено, що ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Тому запрошення для надання пояснень ОСОБА_1 не було визначено законодавством як обов`язкове. За наслідками вивчення подання не було встановлено необхідності запрошення іммігранта для надання пояснень.

Відповідач вказував, що СБУ має відповідні повноваження та пояснював з посиланням на Закон України «Про національну безпеку України», що СБУ у спосіб, визначений законом, звернулося до УДМС із відповідним поданням.

Відповідач заперечував твердження ОСОБА_1 про допущення відносно нього дискримінації, вказуючи, що дискримінацією є поводження з особами у різний спосіб залежно від їх ознак і відмінностей. Позивач не пояснив у позові, в чому саме було допущено неоднакове з них поводження, у яких діях та рішеннях і порівняно з якими особами та з мотивів існування яких ознак.

Щодо посилань позивача на те, що УДМС України не враховано перебування його у процедурі отримання громадянства України, представник відповідача вказав, що наведене не має стосунку до предмету цієї справи і процедури не є взаємопов`язаними. Крім того, станом на дату прийняття оскаржуваного рішення позивач вже пройшов процедуру судового оскарження з приводу набуття громадянства. Так, ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до Комісії при Президентові України з питань громадянства та рішенням КАС ВС від 03.10.2022 року, залишеним без змін Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 09.02.2023 року) у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_2 , надала 14.06.2023 року до суду свої письмові пояснення.

У поясненнях висловила підтримку позовних вимог, вказала, що є дружиною ОСОБА_3 і спільно з ним проживає 9 років. Рішення про скасування йому дозволу на імміграцію вважала протиправним і таким, що порушує право на спільне проживання та сімейне життя. Вважала, що це рішення прийнято задля того, щоб перешкодити ОСОБА_1 отримати громадянство України з метою досягнення «певних незаконних, корисливих цілей». Наполягала на тому, що твердження, викладене у поданні ДКР СБУ про те, що ОСОБА_1 може становити загрозу національній безпеці України, є непідтвердженим жодними доказами.

Також третя особа вказувала, що ДКР СБУ є, на її думку, неповноважним органом направлення подання про скасування дозволу на імміграцію іноземця, оскільки згідно Порядку №1983 право порушувати питання про скасування такого дозволу мають регіональні органи СБУ, до яких ДКР СБУ не належить.

Звертала увагу на те, що ініціатор подання, ДКР СБУ, посилався на пункт 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», а УДМС в Полтавській області вже самостійно додало підставу, передбачену пунктом 5 частини першої цієї ж статті, що вважала протиправним.

Решта аргументів, викладених у поясненнях третьої особи ОСОБА_2 , була ідентична змісту позову ОСОБА_1 .

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ДКР СБУ, надіслала 01.08.2023 року до суду свої письмові пояснення, у яких заперечувала проти задоволення позову.

Представник ДКР СБУ вказував, що СБУ було правомірно направлено подання до ДМС України, а УДМС України в Полтавській області правомірно та обґрунтовано було складено висновок та прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 . Стверджував, що СБУ має достатню інформацію, яка дозволяє зробити висновок, що дії ОСОБА_1 порушують громадський порядок та несуть загрозу національній безпеці України, вказавши на ті ж факти, що були викладені й у поданні СБУ та висновку УДМС в Полтавській області.

Також у поясненні представник ДКР СБУ повідомив суд про виконання ухвали про витребування доказів та направлення до режимно-секретного органу Полтавського окружного адміністративного суду запитуваної інформації, оскільки вона має гриф обмеження доступу «Таємно».

Також позивач 02.08.2023 року направив до суду письмові пояснення, що в цілому повторювали аргументи, викладені у його позові та поясненні третьої особи ОСОБА_2 /т. 2 а.с. 99-103/.

Крім іншого, в цих поясненнях заперечувалася будь-яка причетність ОСОБА_1 до грошових переказів «Хавала» та разом із поясненням направлені довідкові матеріали щодо цієї мережі, роздруковані з мережі Інтернет.

В подальшому позивач та третя особа на його боці, ОСОБА_2 подавали до суду письмові пояснення, де вказували на неврахування при прийнятті оскаржуваного рішення, обставин їх сімейного життя та те, що оскаржуване рішення негативно вплине на їх сімейні зв`язки.

Норми права, що підлягають застосуванню

Надаючи правову оцінку обставинам цієї справи, суд використовує критерії правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, визначені частиною 2 статті 2 КАС України: у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, надаючи оцінку дотримання відповідачем процедури прийняття оскаржуваного рішення, суд враховує, що за приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Статтею 3 Закону України "Про імміграцію" № 2491-III від 07 червня 2001 року (далі - Закон № 2491-III, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У цій справі оскаржуване рішення було прийнято відповідачем з посиланням на пункти 3 та 5 частини першої статті 12 Закону № 2491-III.

Нормою пункту 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-III визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Пункт 5 цієї ж частини першої статті 12 Закону № 2491-III передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до частин 1 -4 статті 13 Закону № 2491-III, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Визначення понять «національна безпека» та «громадський порядок в України», що застосовані пунктом 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-III, надано пунктами 3, 6, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України»:

громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз;

загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України;

національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Законом України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-ХІІ (далі - Закон № 2229) визначені повноваження Служби безпеки України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону № 2229 на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Згідно пункту 13 частини 1 статті 24 Закону № 2229 Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України, а згідно частини 1 статті 2 цього ж Закону метою контррозвідувальної діяльності є попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 № 2469-VIII також передбачено, що Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 1983).

Згідно з пунктом 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку № 1983 визначено, що у разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону № 2491-III, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з пунктом 23 Порядку № 1983 ДМС територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію.

Висновки щодо правозастосування

У цій справі позивач як ставив під сумнів наявність передбачених законом підстав для скасування раніше йому наданого дозволу на імміграцію, так і стверджував про порушення процедури розгляду питання та прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію. Також наводив аргументи щодо порушення його прав оскаржуваним рішенням.

Задля кращої зрозумілості мотивів суду при прийнятті цього рішення, оцінка кожної групи аргументів наводиться окремо.

Про підстави скасування дозволу на імміграцію за пунктом 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію»

Отже, як вже зазначалося, пункт 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» передбачає можливість скасування дозволу на імміграцію, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Суд виходить з того, що такі дії мігранта не потребують юридичної кваліфікації у якості кримінального чи адміністративного правопорушення (Див. постанову Верховного Суду від 02.12.2021 року в справі № 120/1859/19-а).

Компетенція встановлення того факту, що певні дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці належить Службі безпеки України.

Вище викладено норми закону, які покладають на Службу безпеки України компетенцію здійснювати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України; обов`язок вживати заходи превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України.

Суд виходить з того, що відповідні повноваження Служби безпеки України є виключними та дискреційними і суд не може здійснювати переоцінку загрозам національної безпеки України, яка попередньо здійснена Службою безпеки України.

Однак у той же час суд має обов`язок перевірити дотримання процедури прийняття таких рішень Службою безпеки України та наявність обґрунтованих підстав стверджувати про існування такої загрози.

Такі висновки суду ґрунтуються, з-поміж іншого, на висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 31.05.2023 року у справі № 600/6944/21-а.

У ході розгляду цієї справи, ДКР СБУ був залучений до участі в справі у якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору, та суд зобов`язав ДКР СБУ надати докази, що можуть слугувати підтвердженням вчинення позивачем дій, що несуть загрозу національній безпеці України та що стали підставою для направлення ДКР СБУ подання до ДМС України.

На виконання вимог суду ДКР СБУ до режимно-секретного органу Полтавського окружного адміністративного суду було направлено документи по справі, що містять інформацію, яка законом віднесена до державної таємниці, гриф секретності «таємно».

За наслідком вивчення цих документів суд приходить до висновку про те, що ДКР СБУ обґрунтовано та за належних підстав зроблено висновок про наявність у діях ОСОБА_1 загрози національній безпеці України, ці дії конкретизовано та надано їм належну оцінку.

Таким чином, ДКР СБУ обґрунтовано вчинив звернення до органів Державної міграційної служби України, ініціювавши процедуру скасування дозволу на імміграцію позивача ОСОБА_1 .

Позивач, з-поміж іншого, наполягав на тому, що ДКР СБУ є неуповноваженим на такі дії органом, оскільки згідно з пунктом 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу; питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. ДКР не є «регіональним органом СБУ».

З даного приводу суд вважає, що ДКР цілком підпадає під визначення «органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію», яким пунктом 21 Порядку № 1983 надано право порушувати питання про скасування дозволу на імміграцію.

На підтвердження цього суд вказує на, зокрема, пункт 13 частини 1 статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України», та частину 1 статті 5 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність», якими визначено обов`язки Служби безпеки України і в частині перебування на території України іноземців. Департамент контррозвідки є підрозділом Служби безпеки України, на який покладено визначену частину її повноважень.

Тому суд відхиляє аргумент позивача щодо того, що ДКР СБУ не є органом, уповноваженим порушувати питання про скасування дозволу іноземця на імміграцію в Україну.

Досліджуючи подальшу процедуру прийняття оскаржуваного рішення, суд вказує, що відповідач, УДМС в Полтавській області, отримавши від ДМС України подання ДКР СБУ про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , діяв за процедурою, визначеною Порядком №1983. Зокрема, склав висновок від 16.03.2023 року за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , у якому констатував наявність підстав для винесення рішення про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , передбачених, зокрема, пунктом 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (про пункт 5 цієї статті оцінка буде надана нижче).

Така наявність підстав вважати, що дії ОСОБА_1 несуть загрозу національній безпеці України викладена з посиланням на відповідне подання ДКР СБУ і суд оцінює це як правомірне, з огляду на те, що кваліфікація дій іноземця як таких, що несуть загрозу національній безпеці України віднесена до виключної компетенції Служби безпеки України.

Також висновок містить посилання про те, що у ході розгляду подання СБУ не було встановлено необхідності для запрошення іммігранта щодо надання додаткових пояснень.

Позивач окремим аргументом на користь незаконності рішення про скасування його дозволу на імміграцію також наводив те, що його не було запрошено на стадії розгляду подання для надання пояснень і розгляд подання відбувся у вкрай стислі терміни.

З даного приводу суд вказує на зміст пункту 23 Порядку № 1983. У редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення, він був викладений так: «ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення».

Отже, виклик іммігранта для пояснень не визначений спеціалізованим нормативно-правовим актом як обов`язковий і це питання віднесено на розсуд органу ДМС, який приймає відповідне рішення.

Проте, суд погоджується з тим, що реалізація «права бути почутим» державним органом при прийнятті рішення має значення для оцінки прийнятого рішення.

Надаючи таку оцінку, суд застосовує підхід, неодноразово висловлений Верховним Судом у різних категоріях справ, щодо того, що процедурне порушення має оцінюватися в першу чергу з точки зору того, наскільки воно могло вплинути на результат і на прийняте рішення.

Зокрема, таку позицію Верховний Суд висловив у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 826/10888/18, де вказав: «що саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його правомірності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на його прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків.

Разом з тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення .

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його правомірність.

Отже, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення».

Застосовуючи цей підхід, суд прийшов до висновку про те, що отримання чи неотримання пояснень іммігранта в обставинах справи, що розглядається, не могло вплинути на наявність компетентного твердження ДКР СБУ щодо загрози національній безпеці, яке єдине і є належною та достатньою підставою для застосування пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Як вже зазначалося, орган СБУ володіє винятковою компетенцією надавати оцінку того, чи становлять дії іммігранта загрозу національній безпеці. Надану в цій справі ДКР СБУ оцінку не могли змінити будь-які пояснення самого іммігранта, що могли б бути надані на стадії розгляду УДМС в Полтавській області подання ДКР СБУ. У свою чергу, УДМС в Полтавській області був позбавлений можливості самостійно оцінювати твердження СБУ про загрозу національній безпеці і його спростовувати на підставі будь-яких гіпотетичних пояснень іммігранта.

Тому, не стверджуючи про наявність порушення процедури прийняття УДМС України в Полтавській області щодо невиклику ОСОБА_1 для надання пояснень, суд констатує, що надання чи ненадання вказаним іммігрантом пояснень не могло змінити наявність підстав для скасування його дозволу про імміграцію з підстав наявності загроз національній безпеці.

Аргументи позивача про вкрай короткий термін розгляду подання суд відхиляє. Місячний строк для розгляду подання визначений пунктом 23 Порядку № 1983 як граничний, максимальний. У той же час жоден нормативно-правовий акт не містить визначення мінімального строку розгляду відповідного подання. Тому формально жодні вимоги закону короткий строк розгляду подання не порушує. У той же час суд не має підстав говорити про неповноту розгляду подання внаслідок швидкого його розгляду. Позивачем не повідомлено, а судом не встановлено, яким саме діям чи перевірці яких фактів міг зашкодити чи зашкодив короткий строк розгляду подання УДМС України в Полтавській області.

Отже, мінімальний час розгляду подання ДКР СБУ не вплинув на зміст рішення УДМС України в Полтавській області про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

Підсумовуючи висновки в цій частині, суд констатує, що рішення №7 від 16.03.2023 року УДМС України в Полтавській області про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 в частині підстав, визначених пунктом 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці, громадському порядку в Україні) - прийнято обґрунтовано, в порядку, на підставах та у спосіб, що визначені законом, а отже є правомірним.

Про підстави скасування дозволу на імміграцію за пунктом 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію»

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи, описаних вище, ДКР СБУ направило до органів Державної міграційної служби України подання про скасування дозволу ОСОБА_1 на імміграцію з підстав, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію»: дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці, громадському порядку в Україні.

Але оскаржуване рішення № 7 від 16.03.2023 року містить і другу підставу: пункт 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію»: іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Ця підстава виникла на стадії розгляду подання ДКР СБУ Управлінням ДМС України в Полтавській області.

Отримавши вказане подання, УДМС України в Полтавській області, направило запит до уповноважених підрозділів Міністерства внутрішніх справ України та у відповідь отримало дані про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за ч. 2 статті 125 КК України відділенням № 1 Полтавського відділу ГУНП в Полтавській області; про оголошення ОСОБА_1 в державний розшук 07.11.2022 року.

Судом встановлено, що дійсно, на час розгляду цієї справи Київським районним судом м.Полтави розглядається кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 125 КК України; дійсно ухвалою суду від 07.11.2022 року ОСОБА_1 був оголошений судом у розшук.

Як наслідок, до висновку УДМС України в Полтавській області від 16.03.2023 року про наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення, було включено обґрунтування: зокрема, вказаний іноземець перебуває в державному розшуку на підставі рішення Київського районного суду м.Полтави як особа, яка переховується від суду, систематично допускає порушення громадського порядку та за матеріалами ВП №1 Полтавського відділу ГУНП в Полтавській області звинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України.

Отже, УДМС України під час розгляду подання ДКР СБУ було самостійно знайдено та кваліфіковано у висновку, а в подальшому застосовано в оскаржуваному рішенні додаткові підстави для скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

З наявністю цих підстав суд не може погодитися. На відміну від підстав, визначених пунктом 3 частини 1 статті 12 Закону Україну «Про імміграцію» (певна превенція уповноваженого державного органу в інтересах забезпечення національної безпеки України), підстава, визначену пунктом 5 частини цієї статті, має бути належним чином доведена.

Йдеться про те, що для застосування цього пункту для скасування дозволу на імміграцію іноземця, необхідна преюдиція, яка підтверджуватиме факт порушення іноземцем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Орган ДМС не уповноважений на самостійне встановлення та кваліфікацію таких порушень. Застосування цього пункту потребує наявності іншого рішення, наприклад постанови у справі про адміністративне правопорушення чи вироку суду у кримінальній справі, які набрали законної сили і якими встановлено факт порушення закону та вину особи у цьому порушенні.

Таке правозастосування слідує з висновків Верховного Суду, викладених, наприклад, у постанові від 29.10.2020 року в справі № 640/17571/19, де суд зазначив: «(пункт 40) Відповідно до пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням якого кореспондує стаття 62 Конституції України, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». В цій справі Верховний Суд прийшов до висновку про те, що (пункт 39) «повідомлення про підозру є тільки формальним/офіційним припущенням органу/посадової особи, який/яка проводить досудове розслідування, про те, що конкретна особа причетна до злочину. Таке припущення ґрунтується на неостаточних (неповних) результатах досудового розслідування і кримінально-правова кваліфікація поставленого їй за провину діяння може бути змінена. З часу оголошення цієї підозри особа набуває статусу підозрюваного, однак її вину у вчиненні злочину ще потрібно довести, принаймні на цій стадії кримінального провадження твердити про її винуватість як доказаний факт не можна».

На думку суду, викладене повністю стосується і стадії судового розгляду кримінальної справи судом за обвинуваченням особи у певному злочині. Кримінальна справа за обвинуваченням іноземця у вчиненні кримінального правопорушення цілком може бути завершена розглядом з постановленням виправдального вироку. У цьому випадку раніше прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію з цих підстав виявиться таким, що прийняте необґрунтовано, але можливості для поновлення порушених прав особи іноземця вже будуть відсутні або обмежені.

Таким чином, суд оцінює включення до змісту Висновку УДМС України в Полтавській області від 16.03.2023 року, й так само до оскаржуваного рішення № 7 від 16.03.2023 року підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», - як протиправне і приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення у частині посилання на пункт 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Отже, в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення.

В решті оскаржуване рішення УДМС України в Полтавській області від 16.03.2023 року № 7, як вже зазначалося, є правомірним і скасуванню не підлягає.

При цьому суд зауважує, що згідно уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив скасувати і рішення № 7 від 16.03.2023 року, і Висновок, на підставі якого це рішення прийнято.

Висновок про наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення з питань скасування дозволу на імміграцію - є проміжним елементом процедури прийняття такого рішення.

Відповідно Висновок не є самостійним юридично значущим рішенням чи дією суб`єкта владних повноважень, яке самостійно впливає на права та інтереси особи.

Тому Висновок не може бути самостійним предметом оскарження і позовні вимоги щодо його скасування - з цих підстав задоволенню не підлягають.

Надалі суд вважає необхідним дати оцінку окремим аргументам сторін на користь прийнятого рішення та пояснити окремі мотиви прийнятого рішення.

Щодо процесуального обмеження доступу сторін до інформації з обмеженим доступом (таємної), що наявна у справі як доказ, направлений ДКБ СБУ до режимно-секретного органу Полтавського окружного адміністративного суду, суд зауважує таке.

Позивач протягом часу розгляду справи був обізнаний про направлення таких доказів до суду та подавав клопотання про їх неврахування й визнання неналежними, з огляду на недотримання норм КАС України про направлення їх учасникам справи. Позивач також неодноразово знайомився з матеріалами справи та був ознайомлений, з-поміж іншого, з листом ДКР СБУ, адресованим суду про направлення матеріалів з обмеженим доступом, а також зі службовими записками керівника апарату суду головуючому судді про надходження до режимно-секретного органу матеріалів по цій справі з обмеженим доступом.

Окремо суд з цього приводу звертає увагу на те, що позивач раніше подавав клопотання про зупинення провадження у справі до вступу його захисника до справи /а.с.233 т.1/, у якому висловлював намір звернутися за отриманням правової допомоги. В Україні діє система безоплатної правової допомоги.

Однак до моменту закінчення розгляду цієї справи позивач ОСОБА_1 своє право на правову допомогу так і не реалізував.

Незважаючи на те, що окремі докази в цій справі мають обмежений доступ, позивач мав передбачену українським законодавством можливість реалізувати своє право на правову допомогу. Адвокат, представник позивача, якби останній реалізував би право на професійну правову допомогу - мав би можливість звернутися до органів Служби Безпеки України за отриманням допуску до матеріалів з обмеженим доступом, що мають гриф обмеження «таємно»; отримати такий допуск, отримати доступ до цієї частини матеріалів справи та забезпечити процесуальне реагування на них. Однак, незважаючи на висловлений намір, позивач за отриманням професійної правової допомоги не звернувся.

Отже, суд констатує, що позивач був обізнаний про наявність доказів по справі з обмеженим доступом, мав право засобами професійної правової допомоги забезпечити процесуальне реагування на ці докази, однак передбаченими національним законодавством процедурами не скористався. За таких обставин суд вважає, що не можна стверджувати про позбавлення позивача засобу ефективного захисту своїх прав та інтересів.

Одночасно суд вказує, що недотримання правила направлення доказів учасникам справи, передбаченого КАС України, щодо матеріалів з обмеженим доступом - є виправданим та ґрунтується на вимогах, зокрема, Закону України «Про державну таємницю». Тому суд не має підстав вважати такі докази недопустимими.

Практика Верховного Суду

У постанові від 23.10.2019 року в справі №818/406/17 Верховний Суд, розглядаючи справу з ідентичними фактичними обставинами, залишив в силі рішення, яким було відмовлено в позові іммігранта про скасування рішення про скасування наданого йому дозволу на імміграцію.

При цьому Верховний Суд вказав (п.п.57-58), що Служба безпеки України, як державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, та є суб`єктом забезпечення національної безпеки, зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну. Таким чином, Управління СБУ в Сумській області, класифікуючи, на етапі збору інформації, дії позивача як такі, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку і одночасно звертаючись з поданням до органу міграційної служби, діяло в межах визначених Законом №2229-XII функцій і завдань, з метою забезпечення національної безпеки та охорони громадського порядку від посягань з боку організованих злочинних угрупувань, діяльність яких координується позивачем. За таких обставин, Верховний Суд вказав (п.65), що оскільки матеріалами справи підтверджуються відповідні дії іммігранта, Верховний Суд «погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що неодноразові дії ОСОБА_1 несуть загрозу як членам його сім`ї, яка просить у правоохоронних органів захисту своїх прав та законних інтересів, так і загрозу національній безпеці, громадському порядку в Україні, про що роблять висновок органи служби безпеки України».

Також Верховний Суду у постанові від 02.12.2021 року в справі № 120/1859/19-а наголосив, що (пункт 51) підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну за пунктом 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» є саме дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку в Україні. При цьому, Суд підкреслив, що зазначена норма не визначає такої умови для прийняття рішення про скасування відповідного дозволу, як доведення вини іммігранта у кримінальному чи адміністративному провадженні.

Отже, правозастосування, вжите судом у цій адміністративній справі, враховує висновки Верховного Суду у аналогічній справі.

Оцінка дотримання Конвенції

Суд вказує, що у цій справі неможливо не врахувати та не надати оцінку того, що скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну становить аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» було, з-поміж іншого, ратифіковано Протокол № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі також - Протокол № 7), що у статті 1 передбачає процедурні гарантії, що стосуються вислання іноземців.

Статтею 8 Конвенції надано гарантії держав-учасниць щодо права на повагу до приватного і сімейного життя:

1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В частині окремих аспектів цього права, пов`язаних з висилкою іноземця за межі країни постійного проживання, передбачено гарантії статтею 1 Протоколу № 7.

Так, згідно статті 1 Протоколу № 7, іноземець, який законно проживає на території держави, не може бути висланий за її межі інакше ніж на виконання рішення, прийнятого відповідно до закону, і повинен мати можливість:

a) наведення доводів проти свого вислання;

b) перегляду своєї справи; і

c) представлення з цією метою перед компетентним органом або перед особою чи особами, призначеними цим органом.

Іноземець може бути висланий ще до того, як він здійснив свої права, передбачені в підпунктах "a", "b" та "c" пункту 1 цієї статті, коли таке вислання є необхідним в інтересах публічного порядку або ґрунтується на міркуваннях національної безпеки.

Аналізуючи дотримання державними органами України цих гарантій, суд вказує, що Європейський суд з прав людини допускає законне втручання держави у відповідне право та означені гарантії за дотримання певних умов.

У справі «LJATIFI v. THE FORMER YUGOSLAV REPUBLIC OF MACEDONIA» (рішення від 17.05.2008 року набуло статусу остаточного 08.10.2008 року) https://hudoc.echr.coe.int/eng#%22itemid%22:[%22001-182871%22] ЄСПЛ вказав, що навіть у випадку, коли справа стосується національної безпеки, концепція законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи з депортації, які впливають на фундаментальні права людини, були предметом змагального провадження в незалежному органі або суді, який має повноваження ефективно перевірити підстави депортації та відповідні докази, якщо необхідно, з відповідними процесуальними обмеженнями у випадку наявності інформації з обмеженим доступом.

Особа повинна мати можливість оскаржити твердження державного органу про ризик для національної безпеки. Хоча оцінка державного органу того, у чому саме полягає загроза для національної безпеки, об`єктивно має значну вагу, незалежний орган або суд повинен мати можливість реагувати в справах, у яких застосування цієї концепції не ґрунтується на відповідних фактах або виявляє тлумачення «національної безпеки», що суперечить закону або загальноприйнятому значенню і є свавільним.

Тож у цій справі, відповідно до викладеної оцінки ЄСПЛ, твердження державного органу про ризик для національної безпеки перевірені судом, хоч і з процесуальним обмеженням до інформації з обмеженим доступом.

Суд вчергове вказує, що у цій справі Службою Безпеки України була надана суду інформація з обмеженим доступом, яка, за оцінкою суду, є достатньою підставою стверджувати про загрозу з боку окремих дій позивача ОСОБА_1 національній безпеці України, особливо в контексті перебування України у воєнному стані внаслідок воєнної агресії іншої держави.

У справі «LJATIFI v. THE FORMER YUGOSLAV REPUBLIC OF MACEDONIA» ЄСПЛ констатував порушення Урядом гарантій, наданих статтею 1 Протоколу № 7. Це порушення полягало у наступному. Обставини досліджуваної ЄСПЛ справи були практично ідентичними до обставин цієї адміністративної справи за позовом ОСОБА_3 .

Щодо заявниці Урядом держави було прийнято рішення про припинення права на прихисток та постійне проживання в країні, вмотивоване тим, що заявниця становить загрозу для національної безпеки. Заявниці не було надано доступу до доказів, якими Уряд обґрунтував наявність з її боку загрози інтересам національної безпеки. Також національний адміністративний суд залишив в силі рішення Уряду, пославшись на отримання доказів (таємної письмової записки розвідувальної служби) щодо того, що заявниця становить загрозу національній безпеці. При розгляді позову заявниці в національних адміністративних судах їй також не було надано можливості ознайомитися з доказами твердження Уряду про те, що вона становить загрозу національній безпеці. Крім того, національні адміністративні суди, розглядаючи звернення заявниці, обмежились виключно формальним розглядом оскаржуваного розпорядження Уряду. В будь-якому разі вони не надали пояснень, хоча б спрощено, щодо важливості збереження конфіденційності таємної письмової записки розвідувальної служби чи масштабу перегляду оскаржуваного рішення, який вони здійснили. ЄСПЛ не було надано відомостей, щодо того, що таємна письмова записка розвідувальної служби була надана адміністративним судам для перевірки того факту, що заявниця дійсно становить загрозу національній безпеці. Суди прийняли за основу рішень загальне твердження про те, що заявниця становить таку загрозу, хоч воно не містило вказівки на факти, що слугували підставою для прийняття такого рішення і було визнано без будь-яких додаткових деталей під час процедур судового контролю. Суди лише вказали, що це рішення було прийнято Міністерством внутрішніх справ на підставі таємного документу, отриманого від розвідувальної служби.

Вказане слугувало підставою для констатації ЄСПЛ порушення прав заявниці, гарантованих статтею 1 Протоколу № 7.

У обставинах цієї адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 суд виходить з того, що у позивача існувала можливість за допомогою інституту правової допомоги ознайомитись з підставами твердження Служби Безпеки України про те, що він становить загрозу національній безпеці України, але цієї можливістю він не скористався; судом вчинено заходи контролю щодо підстав цього твердження Служби Безпеки України, викладеного в таємних документах, і суд визнає його обґрунтованим. Тому в цій справі, на думку суду, належним чином застосовано гарантії, визначені статтею 1 Протоколу № 7 Конвенції.

Інші аргументи

Також позивач обґрунтовував незаконність оскаржуваного рішення тим, що воно має негативний вплив на його приватне життя, зокрема, призведе до радикальної зміни його способу життя, може призвести до розриву сімейних зв`язків.

Слід вказати на те, що вище судом викладено оцінку правомірності втручання у приватне життя позивача з точки зору критеріїв дотримання Конвенції, застосовуваних ЄСПЛ.

Як національне законодавство, так і Конвенція цілком допускають втручання держави у приватне життя особи як і таке, що має місце у цій справі.

Але таке втручання має бути 1) законним (мати передбачену законом підставу і суд визнав її наявною в цій справі); 2) повинну мати легітимну мету (і в цій справі такою метою є забезпечення інтересів національної безпеки) 3) повинні бути необхідними в демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети (тобто зберігати баланс між дотриманням мети, спрямованої на забезпечення, зокрема, публічного інтересу, та несприятливими наслідками для особи, в чиї права та свободи має місце втручання).

З приводу дотримання зазначеного балансу, суд також наголошує, що і стаття 2 КАС України у пункті 8 у якості критерію правомірності рішення суб`єкта владних повноважень вимагає досліджувати пропорційність, зокрема прийняття рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Оцінюючи оскаржуване рішення на відповідність принципу пропорційності, суд прийшов до висновку, що цей принцип оскаржуваним рішенням не порушений.

У обставинах цієї справи публічний інтерес забезпечення національної безпеки України, особливо під час повномасштабного воєнного конфлікту, превалює над приватним інтересом позивача, який, відповідно, суд вважає порушеним у законний спосіб та з легітимною метою.

Також позивач стверджував, що оскаржуване рішення прийнято без урахування того, що він перебуває у процедурі отримання громадянства України та уповноваженою Комісії направлено на підпис Президентові України проєкт Указу про прийняття ОСОБА_1 до громадянства України.

Суд відхиляє цей аргумент, оскільки зазначені процедури не є прямо пов`язаними. Закон не містить вказівок на необхідність врахування при розгляді питання щодо скасування дозволу на імміграцію іноземця обставин, пов`язаних із процедурою набуттям цим іноземцем громадянства. І таке врахування, у разі якби й було вчинене відповідачем, не вплинуло би на прийняття відповідачем рішення про скасування дозволу на імміграцію. Твердження ж відповідача про те, що оскаржуване рішення прийнято з мотивів «корупційних» та з метою перешкодити йому набути громадянство України, суд не може оцінити інакше як бездоказове твердження.

Щодо решти аргументів, які містять матеріали адміністративної справи суд обмежується вказівкою на позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, суд за наслідками розгляду адміністративної справи прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Тому підлягає частковому задоволенню позов, а рішення УДМС України в Полтавській області № 7 від 16.03.2023 року підлягає частковому скасуванню: виключенню посилання на пункт 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» та відповідного обґрунтування. В решті вказане рішення суд залишає без змін.

Позовна вимога про скасування Висновку від 16.03.2023 року задоволенню не підлягає з підстав, викладених вище.

Позовна вимога про зобов`язання поновити посвідку на постійне проживання задоволенню не підлягає, оскільки рішення № 7 від 16.03.2023 року в частині скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 з підстав пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» є правомірним і обґрунтованим.

Судові витрати

При поданні позову через підсистему «Електронний суд» позивач сплатив судовий збір у сумі 2174,20 грн. У подальшому 13.04.2023 року позивач подав клопотання про повернення помилково сплаченого судового збору, вказуючи, що він звернувся з однією позовною вимогою немайнового характеру, за яку і слід стягувати судовий збір. Інша позовна вимога є похідною, тому судовий збір за неї був сплачений помилково і він просив його повернути.

Суд зазначає, що ставка судового збору за подання фізичною особою позову з вимогою немайнового характеру до адміністративного суду у 2023 році складала 1073,60 грн. Водночас Законом України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Тому належним розміром судового збору при поданні позову ОСОБА_1 була сума 1073,60 х 0,8 = 858,88 грн.

При цьому суд враховує, що заявою про зміну позовних вимог від 20.07.2023 року позивач доповнив позов вимогою про скасування Висновку УДМС в Полтавській області. Однак, оскільки і Висновок, і рішення УДМС України, що були предметом розгляду в цій справі, винесені в межах однієї процедури щодо позивача та рішення є наслідком висновку, суд вважає, що позивачем фактично заявлена одна позовна вимога немайнового характеру.

Крім того, позивач 06.04.2023 року подав до канцелярії суду заяву про забезпечення позову, за подання якої передбачено сплату судового збору у сумі 805,20 грн. Суд, розглядаючи цю заяву про забезпечення позову, виходив з того, що при первинній сплаті судового збору до Державного бюджету була зарахована й сума 805,20 грн за рахунок переплати судового збору, тому вказану заяву про забезпечення позову прийняв до розгляду і розглянув по суті.

У подальшому позивач повторно подав заяву про забезпечення позову, на цей раз у вигляді електронного документу 28.04.2023 року. При цьому позивач вказав, що первинно ним був сплачений судовий збір у сумі 2174,20 грн, при попередньому поданні заяви про забезпечення судового збору з цієї суми було зараховано за подання заяви 805,20 грн, залишок суми 295,40 грн. При поданні цієї заяви він доплатив судовий збір у сумі 509,80 грн. /т.1 а.с. 119/.

Суд зауважує, що вказана заява була подана через підсистему «Електронний суд», а тому судовий збір за її подання слід вирахувати зі застосуванням коефіцієнту 0,8: 805,20 грн х 0,8 = 644,16 грн. Таким чином, позивач переплатив надмірно 375,76 грн судового збору.

Отже, зі сплаченої первинно суми судового збору 2 174,20 грн:

за подання позову - 858,88 грн

за заяву про забезпечення від 06.04.2023 року - 805,20 грн

за заяву про забезпечення позову 28.04.2023 року - 644,16 грн + доплата 509,80 грн.

Таким чином, помилково сплаченим судовим збором є сума - 375,76 грн. За правилами пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» вона підлягає поверненню позивачу.

Розподіл належного до сплати судового збору у сумі 858,88 грн суд вчиняє за правилами, передбаченими частиною 3 статті 139 КАС України: при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Тому суд стягує з відповідача на користь позивача частину суми сплаченого судового збору у сумі 429, 44 грн (858,88 : 2 = 429,44).

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_2 ) до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (вул.Пушкіна 63 м.Полтава ), треті особи без самостійних вимог на предмет спору: на стороні позивача - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_3 ), на стороні відповідача - Департамент контррозвідки Служби безпеки України (вул.Володимирська 33 м.Київ ) - задовольнити частково.

Рішення Управління Державної міграційної служби в Полтавській області № 7 від 16.03.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 15.05.2017 та посвідки на постійне проживання в Україні, виданої 13.06.2017 громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , - визнати протиправним та скасувати в частині посилання на пункт 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

В решті Рішення Управління Державної міграційної служби в Полтавській області № 7 від 16.03.2023 року залишити в силі і без змін.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області витрати зі сплати судового збору у загальній сумі 429 гривень 44 копійки.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України кошти надмірно сплаченого судового збору у загальній сумі 375 гривень 76 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення.

Головуючий суддя І.С. Шевяков