Справа № 320/29982/23
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Єжелі А.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року, суддя Леонтович А.М., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

У С Т А Н О В И В:

Громадянин Турецької Республіки ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки ОСОБА_1 (лат. ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , від 14 липня 2022 року строком на 3 (три) роки, прийняте начальником Управління міграційного контролю, протидії нелегальної міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Ігорем Семиногом та затверджене заступником начальника ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Дмитром Петровим.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю прийнятого начальником Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Ігорем Семиног рішення від 14.07.2022 про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено правомірності та обґрунтованості свого рішення, що порушує право позивача на вільне пересування.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Щодо зазначення судом першої інстанції відповідачем у справі Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області в особі Бориспільського міжрегіонального управління Державної міграційної служби, то колегія суддів зазначає, що відповідачем у даній справі є саме Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, що підтверджується матеріалами справи.

Окрім того, всі документи у справі направлялися судом на адресу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, а саме: вул. Березняківська, 4-А, м. Київ.

Також з тексту рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року слідує, що відповідачем є Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (лат. ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Турецької Республіки та має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 , Орган, що видав: 8101. Дата видачі: 27.03.2019 року. Строк дії посвідки: до 21.03.2029 року.

03 серпня 2023 року при намірі перетнути державний кордон України позивачем (в`їхати на територію України), уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону Михайлом Демчуком було прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону на в`їзд в Україну ОСОБА_1, з тих причин, що є рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.

На підставі такого рішення була проставлена відмітка у паспортному документі зі штампом НОМЕР_3 від 03 серпня 2023 року про заборону в`їзду в Україну позивачеві терміном на 3 (три) роки, до 14 липня 2025 року.

04 серпня 2023 року представник позивача, адвокат Гарбар Олександр Миколайович, звернувся із адвокатським запитом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та просив надати інформацію про підстави прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну позивачу.

09 серпня 2023 року відповідач надав відповідь, де повідомив, що 14.07.2022 на підставі ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до листа Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 07.07.2022 №5594/55/01-2022 та керуючись положеннями Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1235 від 17.12.2013 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на 3 (три) роки.

16 серпня 2023 року на електронну адресу представника позивача, адвоката Гарбара Олександра Миколайовича надійшла відповідь Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до якою відповідачем долучено: копію Рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки: ОСОБА_1 (лат. ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , від 14 липня 2022 року строком на 3 (три) роки, прийняте Начальником Управління міграційного контролю, протидії нелегальної міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Ігорем Семиногом та затверджене Заступником начальника ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Дмитром Петровим; ксерокопію листа Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 07.07.2022 No 5594/55/01-2022 в 1 прим. на 3 арк.

Вважаючи рішення відповідача про заборону в`їзду в Україну протиправним, позивач з метою захисту своїх прав та інтересів звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон №3773-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Частиною 1 статті 13 Закону України №3773-VІ встановлено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України №3773-VІ рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Згідно пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 3 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 №1235 (надалі Інструкція №1235) передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзаці 2, 3 та 7 частини 1 статті 13 Закону України №3773-VІ.

Згідно пункту 4 Інструкції №1235 рішення про заборону в`їзду в Україну, особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою: а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій; б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження; г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку; ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця - у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Згідно пункту 5 Інструкції №1235 після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у п.4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абз.абз.2, 3 та 7 ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Відповідно до пункту 6 Інструкції №1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

При цьому, частиною 1 статті 23 Закону України №3773 визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Аналіз вищезазначених нормативно-правових актів свідчить про наявність у територіального органу Державної міграційної служби України повноважень щодо прийняття рішення про заборону в`їзду особи в Україну у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні та встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам.

Як убачається із матеріалів справи, в якості правової підстави для заборони в`їзду в Україну в оскаржуваному рішенні зазначено ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю та якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Разом з тим, підставою прийняття оскаржуваного рішення міграційного органу слугувало подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України вих.№5594/55/115/01-2022 від 07.07.2022 «Про розгляд питання щодо прийняття рішення про скасування дозволу на іміграцію та посвідки на постіне проживання».

Так, у вказаному подані зазначено, що в ході отриманої оперативної інформації встановлено громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має посвідку на постійне проживання на території України № НОМЕР_2 виданої органом 8001 ГУ ДМС України в м. Києві, який прибув в Україну, з метою вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності, та направленні на повалення державного ладу в України.

Крім того, з метою попередження порушення іноземними громадянами та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, в ході проведення оперативно-розшукової діяльності, встановлено, що громадянин Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має намір прибути до східних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з Російської Федерації та близьких їм осіб, планує створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій. Таким чином вказане може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізацію в середині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

Також у подані зазначено, що громадянин Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчинені кримінального проавпопорушення.

Так, колегія суддів зазначає, що у відповідності до вищезазначених приписів пункту 4 Інструкції № 1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Таким чином, для доведення правомірності дій відповідача, відповідачем мало бути надано докази встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну позивачу під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Проте, жодної конкретизації джерел походження інформації щодо позивача та доказів необхідності застосування заборони в`їзду в Україну позивачу останніми не надано.

Так, згідно роз`яснень Пленуму Вищого адміністративного суду України, що містяться в пункті 18 Постанови від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (в редакції постанови від 16.03.2012), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати па увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що необхідність заборони в`їзду, яка має превентивний характер, не має доводитися вчиненням особою протиправних діянь, проте має обґрунтовуватися, тобто посилання на можливість протиправної поведінки мають бути обґрунтовані наявністю певної інформації у вигляді довідок, пояснень, тощо.

Згідно частини 1 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності до статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем наявності підстав для припущень, що перебування на території України позивача може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, подання про заборону позивачу в`їзду ґрунтувалось на наявності інформації щодо можливої причетності позивача до вчинення дій, що можуть призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізацію в середині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

Жодної конкретизації такої інформації та джерел її походження ні в подані, ні в оскаржуваному рішенні не зазначено та суду надано не було.

Водночас, як встановлено з матеріалів справи, відсутні підстави для заборони в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах забезпечення національної безпеки України, оскільки інформація щодо такої небезпеки не підтверджується жодними доказами.

Колегія суддів зазначає, що у данному випадку, склалась ситуація, за якої відповідач вказують про наявність обставин для забророни позивачу на в`їзд в Україну в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, проте без надання доказової бази, лише із посиланням наявності відповідної компетенції на здійснення таких заходів на прийняття рішень, наявність якої і не заперечується, проте позивач вказані обставини повністю заперечує, із посиланням на обставини проживання тривалий час, провадження господарської діяльності, тощо.

При цьому, під час вирішення питання про прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем не було запрошено позивачу дня надання пояснень чи спростування викладених у поданні обставин.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що представником позивача надано до матеріалів справи лист Національної поліції України від 31.08.2023 року № 44аз/27/01/3-2023 в якому зазначено, що громадянин Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до кримінальної відповідальності не притягується, засудженим не значиться та в розшуку не перебуває.

Отже, приймаючи оскаржуване рішення про заборону в`їзду позивача на територію України, відповідач послався на положення частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», проте не надав належних та допустимих доказів того, що перебування позивача на території України може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку.

При цьому, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 06 червня 2023 року у справі № справа № 420/7265/22 (адміністративне провадження № К/990/1072/23).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не було надано жодних доказів встановлення щодо позивача підстав для заборони в`їзду в Україну, а тому оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки порушує права іноземця.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За правилами частини 6 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються таким самим правом на судовий захист, що і громадяни та юридичні особи України.

Вказане відповідає засадам правового статусу іноземця та особи без громадянства, встановленим Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до статті 3 якого іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

З урахуванням вищевикладених доводів та встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки: ОСОБА_1 (лат. ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 14 липня 2022 року строком на 3 (три) роки.

Згідно з пунктом другим частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Разом з тим, згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 цієї статті передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, з огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений за подання адміністративного позову та апеляційної скарги, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору №4956-9550-6427-9620 від 24.08.2023 року на суму 1073,60 грн та квитанцією про сплату судового збору №1995-5273-3636-4046 від 20.11.2023 року на суму 1609,50 грн.

Щодо розміру судового збору, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою розмір ставки судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 2 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", встановлено, що за подання апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2023рік", чинного на момент звернення до суду з адміністративним позовом, прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року встановлено у розмірі 2684 грн.

Також, слід зазначити, що позовна заява та апеляційна скарга подані через систему «Електронний суд».

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Отже, розмір судового збору за подання позовної заяви становить 858,88 грн (2684*0,4=1073,60; 1073,60*0,8=858,88) та відповідно за подання апеляційної скарги 1288,32 грн (1073,60*150%/100%=1610,40; 1610,40*0,8=1288,32).

Таким чином, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області підлягає судовий збір у розмірі 2147,20 грн (858,88+1288,32).

Керуючись ст. ст.139, 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року скасувати та прийняти у справі нове судове рішення наступного змісту.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки ОСОБА_1 (лат. ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 14 липня 2022 року строком на 3 (три) роки, прийняте начальником Управління міграційного контролю, протидії нелегальної міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Ігорем Семиногом та затверджене заступником начальника ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Дмитром Петровим.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2147,20 грн (дві тисячі сто сорок сім гривень 20 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.