Справа № 320/31728/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2024 року справа № 320/31728/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Клименка В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Пономаренко В.С.

Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_2 ) з позовом до Фонду державного майна України (далі - ФДМ України) з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ ФДМ України від 05 квітня 2023 року №251к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 з 06 квітня 2023 року на посаді директора Юридичного департаменту ФДМ України;

- стягнути з ФДМ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 квітня 2023 року по дату поновлення на роботі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання на 31 жовтня 2023 року.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року підготовче судове засідання відкладено на 16 листопада 2023 року у зв`язку із необхідністю витребування доказів.

16 листопада 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року витребувано докази від відповідача та відкладено підготовче судове засідання на 05 грудня 2023 року у зв`язку із необхідністю отримання нових доказів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 календарних днів; витребувано докази у відповідача та відкладено підготовче засідання на 18 січня 2024 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 20 лютого 2024 року.

На обґрунтування позову позивач зазначив, що оскаржуваним наказом його було звільнено з підстав, передбачених частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, - за угодою сторін.

Позивач доводить, що за змістом вказаних норм особу може бути звільнено з державної служби, якщо між державним службовцем та суб`єктом призначення досягнуто згоди щодо дати і підстави звільнення.

Як зазначає позивач, у спірних правовідносинах така домовленість не була досягнута. Так, позивач стверджує, що за ініціативою голови ФДМ України та керівника апарату ФДМ України дійсно обговорював своє звільнення з вказаних підстав і досягнув з указаними особами усної домовленості, що покине посаду начальника Юридичного департаменту ФДМ України за умови пропозиції іншої роботи та надання невикористаних днів відпустки з виплатою грошової допомоги. Проте вказані домовленості відповідачем виконані не були: йому не пропонували іншої роботи і не дали скористатися відпусткою, з урахуванням тривалості якої і була визначена дата звільнення.

Позивач вважає, що порушення попередньо досягнутих домовленостей та його звільнення безпосередньо пов`язано із тим, що 22 і 30 березня 2023 року він повідомив керівництво ФДМ України про вчинення корупційного правопорушення посадовими особами ФДМ України. У цьому контексті позивач зазначає, що набув статусу викривача, а тому відповідач не міг застосувати до нього заходи негативного впливу, зокрема звільнення.

Позивач також зазначає, що звільнення супроводжувалося низкою процедурних порушень, що вказують на недобросовісний характер дій відповідача: його заява про звільнення не реєструвалася відповідно до правил діловодства в ФДМ України і до самого моменту повідомлення ним про корупційне діяння посадовими особами ФДМ України для реалізації до кадрового підрозділу ФДМ України не передавалася; проєкт наказу на звільнення не був погоджений в установленому законом порядку; відповідач відмовився належним чином розглядати заяву про відкликання заяви про звільнення.

Крім того, за доводами позивача під час звільнення відповідачем було порушено гарантію, передбачену частиною третьою статті 40 Кодексу законів про працю України, адже наказ про звільнення виданий у день, коли він перебував на лікарняному.

Відповідач позов не визнав, заперечуючи проти позову зазначив, що позивач власноручно написав і передав ФДМ України заяву про звільнення за угодою сторін з 06 квітня 2023 року.

На думку відповідача складання вказаної заяви і видання на її підставі наказу про звільнення є свідченням досягнення між ФДМ України та позивачем домовленості (угоди) про звільнення, анулювання якої в односторонньому порядку не допускається.

Відповідач зазначає, що звільнення позивача було пов`язано лише з фактом подання вказаної заяви і не було наслідком повідомлення ним про корупційні діяння.

Відповідач також зазначає, що з огляду на неподання заяви про звільнення через службу діловодства вона об`єктивно не могла бути зареєстрована. Водночас відповідач спростовує доводи позивача про те, що під час підготовки проєкту наказу про звільнення не було отримано необхідних погоджень від керівників відповідних структурних підрозділів ФДМ України.

Відповідач вважає, що лікарняний позивача не був перешкодою для звільнення позивача, адже гарантія, передбачена частиною третьою статті 40 Кодексу законів про працю України, стосується виключно випадків звільнення особи за ініціативою суб`єкта призначення. Як зазначає відповідач, у спірних правовідносинах державна служба припинялася за взаємною згодою на підставі заяви позивача.

У судовому засіданні 20 лютого 2024 року позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом ФДМ України від 16 червня 2021 року ОСОБА_1 призначено на посаду директора Юридичного департаменту ФДМ України з 17 червня 2021 року (т.1, а.с. 22).

03 березня 2023 року ОСОБА_1 склав на ім`я керівника апарату ФДМ України заяву, у якій просив звільнити його відповідно до статті 86 Закону України «Про державну службу» за угодою сторін з 06 квітня 2023 року (т.1, а.с. 79).

27 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ФДМ України, керівника апарату ФДМ України із заявою, у якій зазначив, що відкликає свою заяву про звільнення від 03 березня 2023 року і заявив про намір продовжувати роботу за посадою директора Юридичного департаменту ФДМ України (т.1, а.с. 48-51).

Як на підставу для відкликання заяви про звільнення позивач послався на те, що між ним та головою ОСОБА_4 на особистій зустрічі, яка відбулася 20 лютого 2023 року, була досягнута домовленість щодо умов звільнення, а саме: упродовж трьох днів ФДМ України пропонує йому іншу рівноцінну роботу на посаді керівника/члена наглядової ради чи правління одного з підприємств, яке перебуває в управлінні ФДМ України; перед звільненням ФДМ України надає основну щорічну та додаткову відпустки з виплатою матеріальної допомоги. У заяві позивач зазначив, що вказана домовленість ФДМ України виконана не була, адже голова ФДМ України в обумовлені строки так і не запропонував йому жодної посади, крім того ФДМ України не задовольнив його заяви про щорічну відпустку з виплатою матеріальної допомоги.

Позивач також зазначив, що як голова так і керівниця апарату ФДМ України діяли недобросовісно та чинили на нього тиск щодо написання заяви про звільнення, зокрема 01 березня 2023 року керівниця апарату ОСОБА_3 в ультимативній формі вимагала написати заяву про звільнення, погрожуючи, що в протилежному випадку пропозицій іншої роботи не буде; 17 березня 2023 року ОСОБА_3 зазначала, що незадоволення його заяви про надання щорічної відпустки було непорозумінням, проте повторні заяви про надання цієї відпустки поверталися без пояснення причин відмови.

Листом від 04 квітня 2023 року ФДМ України (в особі керівника апарату ОСОБА_3) повідомив позивача, що ФДМ України не погоджується прийняти його відмову від заяви від 03 березня 2023 року. При цьому ФДМ України роз`яснив, що відповідно до висновків Верховного Суду у справі №359/5905/18 анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін відбувається за взаємною згодою (т.1, а.с. 52-53).

Наказом ФДМ України від 05 квітня 2023 року №251к ОСОБА_1 06 квітня 2023 року звільнено відповідно до статті 86 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (т.1, а.с. 193). Цим же наказом позивачеві виплачено грошову компенсацію за 23 дні невикористаної щорічної відпустки.

Зі змісту вказаного наказу випливає, що звільнення позивача відбулося на підставі його заяви від 03 березня 2023 року.

Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Загальні підстави припинення трудового договору визначені у статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), пунктом 1 частини першої якої передбачено, що підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» було викладено висновки щодо особливостей застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України у спорах, які виникли внаслідок звільнення за угодою сторін. Так, Пленум ВСУ роз`яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до частин другої-третьої статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 3 частини першої статті 83 Закону №889-VIII передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Відповідно до статті 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Отже, державна служба може бути припинена за ініціативи суб`єкта призначення, за ініціативою державного службовця або за взаємною згодою сторін.

Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо відмінностей припинення державної служби з підстав, визначених частиною першою (за ініціативи державного службовця) і частиною другою (за угодою сторін) статті 86 Закону №889-VIII.

Зокрема у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №815/4354/17 Верховний Суд зазначив, що з аналізу статті 86 Закону №889-VIII випливає, що передбачене її частиною другою правило, що за змістом відповідає сенсу словосполучення «за угодою сторін», означає домовленість між суб`єктом призначення і державним службовцем щодо звільнення останнього із займаної посади в інший, ніж передбачений частиною першою цієї статті, строк, і саме з цих підстав. Тобто підстава звільнення та дата звільнення є обов`язковими умовами домовленості щодо звільнення державного службовця за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі №820/3360/17 Верховний Суд зазначив, що при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін, державний службовець звільняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення. Право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення і працівник домовилися про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку.

Отже, принциповою відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи державного службовця є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише державного службовця у випадку припинення державної служби за його ініціативою.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що суб`єктом призначення та державним службовцем досягнуто спільної згоди щодо припинення державної служби у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи державного службовця не передбачає обов`язкової наявності згоди суб`єкта призначення на таке звільнення, оскільки в такому випадку державний службовець реалізує своє право, передбачене Законом №889-VIII, а суб`єкт призначення вимушений погодитись зі звільненням державного службовця незалежно від свого бажання.

Таким чином, законність припинення державної служби за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної домовленості державного службовця та суб`єкта призначення на таке звільнення. Ця домовленість стосується підстави припинення державної служби (державний службовець усвідомлює правові наслідки звільнення відповідно до частини другої статті 86 Закону №889-VIII і бажає їх настання) та строку її припинення.

Верховний Суд також неодноразово зазначав, що розглядаючи позовні вимоги, які стосуються припинення трудового договору за угодою сторін, потребують з`ясуванню такі обставини: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

У контексті вказаних висновків, суд зазначає, що матеріалами справи підтверджуються, що позивач та ФДМ України домовилися як про підставу припинення державної служби, так і про дату звільнення. Зокрема, як убачається із заяви від 03 березня 2023 року, позивач просив звільнити його відповідно до статті 86 Закону №889-VIII з 06 квітня 2023 року (т.1, а.с. 79).

У позовній заяві позивач підтверджує, що власноруч написав заяву про звільнення відповідно до частини другої статті 86 Закону №№889-VIII (за угодою сторін), у якій самостійно визначив дату звільнення - 06 квітня 2023 року, яку передав керівнику апарату ФДМ України.

Доводи позивача про те, що його волевиявлення на звільнення не було вільним, суд відхиляє.

Так, у позові позивач наполягає на тому, що ініціатором звільнення був саме ФДМ України в особі керівниці апарату ОСОБА_3 та голови ОСОБА_4. Позивач доводить, що 16 лютого 2023 року, не дивлячись на його лікарняний, він на вимогу керівниці апарату ОСОБА_3 прибув на зустріч, на якій вона, висловлюючи безпідставні зауваження щодо виконання ним повноважень члена Наглядової ради АТ «Оріана» та АТ «Харківський інститут енергопроект», які зводилися до того, що він не погоджував з керівництвом ФДМ України свої дії, в ультимативній формі просила написати заяву про звільнення. 19 лютого 2023 року із пропозицією написати заяву про звільнення звернувся голова ФДМ України Р. Умеров, який відповідне прохання мотивував необхідністю «омолодження штату працівників ФДМ України». Також позивач зазначає, що 21 лютого 2023 року він мав особисту зустріч з головою ФДМ України ОСОБА_4, на якій також була присутня ОСОБА_3 , на якій йому вкотре запропонували звільнитися.

Оцінюючи значення вказаних обставин у процедурі звільнення з підстав, передбачених частиною другою статті 86 Закону №889-VIII, суд ураховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 листопада 2021 року у справі №1.380.2019.002603, від 29 червня 2022 року у справі № 640/18748/19 та інших, про те, що пропозиція (ініціатива) про припинення державної служби за угодою сторін може виходити як від державного службовця, так і суб`єкта призначення. Форма домовленостi (угоди сторiн) про звiльнення за цiєю пiдставою не визначена, а це означає, що пропозицiя (iнiцiатива) i сама угода сторiн на підставі пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII може бути як у письмовій, так і в уснiй формi.

Отже, наявність у суб`єкта призначення права ініціювати (запропонувати) звільнення державного службовця за угодою сторін не дає підстав ототожнювати таку пропозицію з тиском.

Суд також не погоджується з аргументами позивача про те, що пропозиція звільнення та інша комунікація позивача з ФДМ України супроводжувалася погрозами, ультиматумами чи будь-яким іншим чином свідчила про те, що заяву про звільнення позивач написав всупереч власному волевиявленню.

Наявні у матеріалах справи скріншоти діалогів позивача з головою ФДМ України ОСОБА_4, керівницею апарату ОСОБА_3 у месенджерах свідчать, що спілкування вказаних осіб з позивачем мало звичайний робочий (корпоративний) характер (т.1, а.с. 28-31). Саме по собі обговорення суб`єктом призначення і позивачем звільнення на підставі попередніх усних домовленостей, як і суб`єктивна інтерпретація позивачем окремих висловлювань не дає підстав вважати, що написання позивачем заяви від 03 березня 2023 року було вимушеним.

Суд ураховує, що позивач має юридичну освіту та значний досвід роботи у сфері права, постійно обіймав керівні посади на державній службі, у зв`язку з чим не міг не знати, що критика, усні зауваження до якості його роботи з боку керівника державної служби/органу, як і пряма пропозиція звільнення за власним бажанням/угодою сторін, не зобов`язували його складати відповідну заяву. Ці самі дії/пропозиції з огляду на емоційний інтелект, яким мав би володіти позивач з огляду на його життєвий і професійний досвід, посаду, яку він обіймав у ФДМ України, самі по собі також не були достатніми, щоб розцінити їх як тиск. У позовній заяві та під час розгляду справи позивач не навів обставин, які б свідчили, що він перебував у вразливому становищі, або інших обставин, через які він не міг відмовитися від пропозиції звільнення і сприйняв її як безальтернативну.

Зауваження позивача про те, що відповідач не виконав умов, за яких він погодився на звільнення, зокрема відмовився від надання рівноцінної посади на одному з підприємств, що входить до сфери управління ФДМ України, не дають підстав вважати, що звільнення відбулося з порушенням вимог Закону № 889-VIII.

Виходячи із згаданих правових позицій Верховного Суду, для звільнення державного службовця відповідно до частини другої статті 86 Закону №889-VIII між ним та суб`єктом призначення має бути досягнуто згоди щодо двох умов: 1) підстави звільнення (тобто державний службовець має усвідомлювати правові наслідки звільнення за угодою сторін і бажати їх настання) 2) дати звільнення.

Отже, умови, на які посилається позивач як на обов`язкові, не входять до умов, щодо яких сторони мають досягнути згоди у разі обговорення звільнення відповідно до частини другої статті 86 Закону №889-VIII, а тому їхнє (не)виконання для оцінки законності звільнення є нерелевантним.

Зауваження позивача про те, що в спірних правовідносинах не було досягнуто згоди щодо дати звільнення, адже у заяві від 03 березня 2023 року він просив звільнити його «з 06 квітня 2023 року», що означало, що останнім днем роботи мало бути 05 квітня 2023 року є безпідставними.

Частиною п`ятою статті 240-1 КЗпП України передбачено, що коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, встановлено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, формулювання у заяві та/або наказі про звільнення дати звільнення з використанням прийменника «з» і вказівкою на відповідну дату свідчить звільнення відбувається саме у відповідну дату, а не напередодні, та відповідає законодавчим приписам і сталій правозастосовній практиці про те, що день звільнення є останнім днем роботи. Ніщо у зазначеному формулюванні не могло створити у позивача враження про те, що днем звільнення у спірних правовідносинах мало бути 05 квітня 2023 року або певна дата після 06 квітня 2023 року, щодо якої сторонам треба буде дійти згоди у майбутньому.

Щодо доводів позивача про те, що дата звільнення ним була визначена і погоджена з урахуванням залишку невикористаних днів відпустки, частину якої відповідач надати відмовився, суд зазначає таке.

Статтею 3 Закону України «Про відпустки» визначено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

З аналізу вказаних норм випливає, що при звільненні невикористані дні відпустки компенсуються грошима і лише за бажанням особи - надаються (використовуються) разом із звільненням, незалежно від графіку відпусток чи інших обмежень, у тому числі якщо тривалість відпустки перевищує строк трудового договору.

У заяві від 03 березня 2023 року позивач про намір скористатися правом, передбаченим статтею 3 Закону України «Про відпустки», не заявив, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах позивач міг реалізувати право на відпустку (її компенсацію) на загальних умовах.

У цьому контексті судом установлено, що 06 березня 2023 року позивач подав ФДМ України заяву про надання додаткової відпустки за стаж державної служби у період з 06 березня 2023 року по 16 березня 2023 року (т.2, а.с. 88, зворотній бік) та заяву про надання щорічної основної відпустки з виплатою грошової допомоги, тривалістю 20 календарних днів з 17 березня 2023 року по 05 квітня 2023 року за період роботи з 17 червня 2021 року по 16 червня 2022 року (14 календарних днів), з 17 червня 2022 року по 16 червня 2023 року (6 календарних днів) (т.1, а.с.33, зворотній бік).

Наказом ФДМ України від 06 березня 2023 року №171 позивачеві надано додаткову відпустку за стаж державної служби, тривалістю 11 календарних днів з 06 березня 2023 року по 16 березня 2023 року (т.2, а.с. 88).

Водночас заяву про надання щорічної основної відпустки з виплатою грошової допомоги було повернуто, а невикористані дні щорічної основної відпустки були компенсовані позивачеві при звільненні.

Як убачається із графіку відпусток ФДМ України на 2023 рік та пояснень сторін, щорічна основна відпустка з виплатою грошової допомоги позивачем була запланована з 01 по 17 червня 2023 року (т.2, а.с.89-91).

Частиною десятою статті 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Таким чином, ненадання позивачеві щорічної відпустки відповідно до його заяви від 06 березня 2023 року було пов`язане з обмеженнями, що випливають із статті 10 Закону України «Про відпустку». Неможливість скористатися відпусткою з огляду на неврахування позивачем вказаних обмежень під час складання заяви про звільнення за угодою сторін не спростовує досягнення між позивачем та відповідачем згоди щодо дати звільнення - 06 квітня 2023 року.

Доводи позивача щодо порушення порядку реєстрації його заяви від 03 березня 2023 року і щодо порушень під час підготовки проєкту наказу, його візування керівниками відповідних структурних підрозділів обставин досягнення між позивачем і відповідачем згоди щодо звільнення відповідно до частини другої статті 86 Закону №889-VIII також не спростовують.

Суд також зазначає, що стаття 86 Закону №889-VIII та інші норми вказаного закону не зобов`язують суб`єкта призначення отримувати візи чи інші форми погодження у керівників підпорядкованих підрозділів державного органу під час реалізації виключних повноважень щодо приймання на державну службу чи звільнення з неї.

Щодо аргументів позивача про відкликання ним своєї заяви від 03 березня 2023 року, то суд зазначає, що відповідно до усталеної судової практики, якщо суб`єкт призначення і державний службовець домовилися про припинення державної служби відповідно до частини другої статті 86 Закону №889-VIII у певну дату державний службовець не має права відкликати свою заяву (згоду) про звільнення. Анулювати домовленість державного службовця і суб`єкта призначення про звільнення відповідно до частини другої статті 86 Закону №889-VIII можна за взаємною згодою сторін.

У контексті викладеного суд зазначає, що листом від 04 квітня 2023 року ФДМ України розглянув заяву позивача від 27 березня 2023 року і повідомив, що ФДМ України не погоджується прийняти його відмову від заяви від 03 березня 2023 року (т.1, а.с. 52-53).

З урахуванням викладеного зміна позивачем власного рішення про звільнення, не погоджена із суб`єктом призначення, не впливає на чинність угоди сторін про припинення державної служби.

Зауваження позивача про те, що його заява від 27 березня 2023 року не була розглянута в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», хоча саме на такому способі розгляду він наполягав, є необґрунтованими.

Суд погоджується із доводами відповідача про те, що Закон України «Про звернення громадян» не застосовується до правовідносин, пов`язаних із припиненням державної служби. Вказаний закон також не регулює порядок розгляду скарг державного службовця на неправомірні дії суб`єкта призначення та/або інших посадових осіб органу, в якому державний службовець проходить службу.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем гарантій викривача, суд зазначає таке.

Як зазначає позивач, увечері 20 березня 2023 року йому зателефонував керівник Регіонального відділення ФДМ України по Миколаївській та Одеській областях (далі - РВ ФДМУ) з проханням прояснити ситуацію щодо акту перевірки, проведеної працівниками ФДМ України без участі РВ ФДМУ. На думку керівника РВ ФДМУ цей акт був незаконним і складений в інтересах приватної компанії, з якою РВ ФДМУ знаходилося у судовому процесі. За наслідками попереднього вивчення документів випливав висновок про обґрунтованість позиції керівника РВ ФДМУ, у зв`язку з чим позивач запропонував йому написати відповідну заяву до ФДМ України з викладенням усіх обставин, а також повідомити про цей факт усно ФДМ України. За доводами позивача 22 березня 2023 року він усно проінформував про ймовірні порушення вимог законодавства при проведенні перевірки РВ ФДМУ ОСОБА_3.

Зі слів позивача, 28 березня 2023 року ОСОБА_3 ініціювала робочу нараду, одним з питань порядку денного якої була ситуація, що склалася навколо заяви РВ ФДМУ, на яку позивач запрошений не був, але був присутній з власної ініціативи. На вказаній нараді позивач висловив позицію, що вбачає у діях працівників Департаменту ЕБ і безпосередньо в.о керівника Департаменту ЕБ ознаки корупційного діяння, і що ним буде підготовлено з цього приводу службову записку.

Судом з`ясовано, що 30 березня 2023 року позивач скерував голові ФДМ України службову записку про протиправні дії посадових осіб ФДМ України, які мають ознаки корупційних правопорушень (т.1, а.с. 54-58).

У позові позивач доводить, що з моменту повідомлення ОСОБА_3 про можливі факти корупції (22 березня 2023 року) він набув статусу викривача, що виключало можливість його звільнення в силу гарантій, передбачених статтею 53-4 Закону України «Про запобігання корупції».

Оцінюючи вказані доводи позивача, суд зазначає, що викривачем у розумінні вказаного закону є фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Частиною першою статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 53-3 Закону України «Про запобігання корупції» права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2022 року у справі №756/8833/18 зазначив, що для застосування наведених положень Закону України «Про запобігання корупції» важливим є встановлення моменту набуття особою статусу викривача. Відповідно до Закону особа набуває статусу викривача з моменту, коли вона здійснила всі залежні від неї дії для повідомлення компетентного органу про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Саме з моменту набуття особою статусу викривача, на таку особу поширюються положення статті 53 Закону України «Про запобігання корупції», тобто особа набуває імунітет від негативних заходів впливу. Водночас, такий імунітет не є абсолютним і має певні межі, враховуючи його правове спрямування.

Серед обставин, які є підставою для набуття імунітету викривача, потрібно виділити такі: особою здійснено повідомлення про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону, і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлених ним заборон і обмежень.

Іншим обов`язковим елементом, за наявності якого особа набуває імунітет викривача, є застосування до нього негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним.

І третьою обставиною, яка необхідна для набуття передбаченого законом імунітету викривача, є наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно, такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулося незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) обґрунтованих претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено.

Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дає змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням оспорюваного наказу про звільнення із діяльністю позивача як викривача.

У контексті викладеного суд зазначає, що розвиток подій у цій справі не дає підстав вважати, що звільнення позивача наказом ФДМ України від 05 квітня 2023 року №251к перебувало у зв`язку з повідомленням ним про корупційні діяння.

Як убачається з матеріалів справи, підставою звільнення була заява позивача, складена ним власноручно і подана ФДМ України ще 03 березня 2023 року, тоді як про відповідні діяння, що на думку позивача мали ознаки корупційного правопорушення і гарантували йому імунітет від негативних наслідків, позивач уперше повідомив 22 березня 2023 року.

Аргументи позивача, що протягом усього часу з 03 березня 2023 року між ним і відповідачем продовжувалося обговорення обставин звільнення, тобто не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, і, як наслідок, що реалізація його заяви від 03 березня 2023 року було саме негативним заходом впливу, суд відхиляє.

У вже згаданих постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №1.380.2019.002603, від 29 червня 2022 року у справі № 640/18748/19 зазначено, що якщо державний службовець подає письмову заяву про звільнення з підстав, передбачених частиною другою статті 86 Закону №889-VIII, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. Своєю чергою, суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли державний службовець і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як звільнитися державному службовцю.

Таким чином, передавши ФДМ України заяву від 03 березня 2023 року про звільнення з 06 квітня 2023 року позивач вважається таким, що узгодив дату та підставу звільнення. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що подання цієї заяви не відповідало дійсному волевиявленню позивача.

З урахуванням викладеного суд не вбачає зв`язку між звільненням позивача відповідно до наказу від 05 квітня 2023 року №251к та його заяви від 03 березня 2023 року та повідомленням про корупцію, яке було здійснено 22 і 30 березня 2023 року.

Щодо аргументів позивача про недотримання відповідачем гарантій, установлених частиною третьою статті 40 КЗпП України, суд зазначає таке.

Як убачається з матеріалів справи, державна служба позивача була припинена наказом ФДМ України від 05 квітня 2023 року №251к - з 06 квітня 2023 року.

У контексті викладеного судом встановлено, що в період з 03 квітня 2023 року по 07 квітня 2023 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатність № 7007709-1 (т.2, а.с.158-159, 161).

Питання правових наслідків звільнення державного службовця за угодою сторін у день, погоджений сторонами, якщо в цей день державний службовець перебуває на лікарняному, вже було предметом розгляду Верховного Суду.

Зокрема, у постанові від 25 жовтня 2023 року у справі №460/2829/22 Верховний Суд зазначив, що Велика Палата Верховного Суду у пункті 38 постанови від 15 вересня 2020 року у справі №205/4196/18 акцентувала увагу на тому, що 04 вересня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення №6-р(ІІ)/2019 у справі №3-425/2018(6960/18) щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому Рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення).

У пункті 39 постанови від 15 вересня 2020 року в справі №205/4196/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, який полягає в тому, що у разі порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Відповідного підходу дотримувався Верховний Суд, з-поміж інших постанов, у постанові від 16 лютого 2022 року в справі №591/4938/18, згідно з висновками якого у випадку законності звільнення працівника за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, проте під час перебування його на лікуванні, - наслідки порушення гарантії, визначеної у частині третій статті 40 КЗпП України, слід усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності. У випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Резюмуючи вказані висновки і підходи, суд погоджується з доводами позивача про те, що гарантія, встановлена частиною третьою статті 40 КЗпП України, поширюється на усі випадки звільнення, незалежно від того, відбувається воно за ініціативою суб`єкта призначення чи державного службовця/працівника.

Водночас саме по собі порушення вказаної гарантії не є підставою для поновлення державного службовця на роботі. У випадку, якщо під час розгляду справи не буде встановлено недотримання вимог закону при звільненні, порушення гарантії, установленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, потрібно усувати шляхом коригування дати звільнення з урахуванням тривалості періоду тимчасової непрацездатності.

У цій справі суд не встановив обставин, які б свідчили, що звільнення позивача суперечило вимогам Закону №889-VIII або було здійснено з істотними порушеннями процедури. Доказами, наявними у матеріалах справи, підтверджується, що сторони досягли згоди щодо підстави та дати звільнення; на момент складання заяви про звільнення такий намір відповідав вільному волевиявленню сторін.

З урахуванням викладеного вимоги позивача про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Разом із цим, беручи до уваги, що в період з 03 квітня 2023 року по 07 квітня 2023 року позивач перебував на лікарняному, дата звільнення, зазначена у наказі від 05 квітня 2023 року №251к, підлягає зміні на перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності - 10 квітня 2023 року.

Викладене також узгоджується з положеннями статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX, відповідно до якого у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Належних і достатніх доказів, які б спростували доводи відповідача про законність припинення державної служби, позивач не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Ураховуючи предмет спору, позивач звільнений від сплати судового збору. Докази понесення позивачем інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, у матеріалах справи відсутні.

Беручи до уваги результат розгляду справи, підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

У судовому засіданні 21.02.2024 проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст судового рішення виготовлено 23.02.2024.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади директора Юридичного департаменту Фонду державного майна України відповідно до статті 86 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України з 06 квітня 2023 року на 10 квітня 2023 року.

3. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.