Справа № 420/10433/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/10433/23

Перша інстанція: суддя Танцюра К.О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Гареєва Євгена Шамільовича, в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року у справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2023 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 04.04.2023 №39-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати прийняти рішення про визнання біженцем.

В обґрунтування підстав протиправності рішення ДМС України, позивач зазначив

неповне дослідження ДМС України усіх доказів, які свідчать про наявність умов для набуття ним статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, як указує позивач, ДМС України не врахувала, надані ним пояснення, де він пояснив, чому йому необхідно отримати статус біженця.

Зокрема, він пояснив, що брав активну участь у Фонді боротьби з корупцією, що був створений ОСОБА_2 , а саме відвідував різні мітинги, роздавав листівки, допомагав в організації заходів.

Далі, за твердженням позивача, коли ОСОБА_3 заарештували, йому постійно дзвонили та вмовляли розповісти чим він займався в його штабі, а також здати своїх друзів. Однак, у зв`язку з тим, що він перестав відповідати на дзвінки, органи поліції стали дзвонили його матері, дружині, погрожувавати, що посадять.

На думку ОСОБА_1 , зв`язок із такими політичними діячами як ОСОБА_4 , є сам по собі достатньою підставою для переслідування його у країні-агресора.

Отож, підсумовуючи викладене, останній, вважав, що факти, викладені в його заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, цілком доводять наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через свої політичні переконання, а також підтверджують, що його незаконно можуть позбавити волі, аж до його фізичної ліквідації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні), у задоволенні позову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено.

Аналіз вказаного судового рішення, свідчить про те, що підставами для відмови у задоволенні позову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 слугували такі обставини та джерела права.

Для вирішення спірних правовідносин, суд першої інстанції використовував Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 (далі Закон №3671-VI), Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року, Директиву Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 №8043/04.

Суд, зазначив, що аналізом наведених вище правових норм, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав, на думку суду, відносяться:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Побоювання стати жертвою переслідувань, як зауважив суд, повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме:

расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Таким чином, як пояснив суд, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни, внаслідок зазначених побоювань.

Водночас, як установив суд, позивач звернувся до міграційної служби про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши, в якості підстави свою участь в допомозі ОСОБА_5 , отримання запрошення в слідчий комітет РФ для дачі свідчень, з приводу вказаної діяльності, побоювання відкриття щодо нього кримінальної справи.

До того ж, суд проаналізувавши пояснення позивача щодо ситуації в країні його походження, а саме: про масові арешти громадян, про фабрикацію кримінальних справ, про розквіт корупції та придушення свободи слова, наголосив, що така інформація, сама по собі, не може слугувати доказом участі ОСОБА_1 у зазначених подіях, а також доказом, що він зазнавав чи беззаперечно зазнає серйозної шкоди у разі повернення

Проаналізувавши інформацію про заявника, причини звернення за міжнародним захистом, суд першої інстанції дійшов висновку, що, останній, обґрунтовуючи підстави неможливості повернення на територію РФ, у своїх поясненнях посилається на непідтверджені жодними доказами обставини.

Суд враховував, що заявник не був і не є, на даний час, членом жодної політичної організації, а також, не здійснював на території РФ активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не був і не є, на даний час, відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів РФ.

Щодо посилання заявника на його участь у акціях протесту та контакту з ОСОБА_6 , керівником антикорупційного штабу О. Навального, то вказані пояснення, як зауважив суд, не підтверджуються жодними доказами.

Окрім того, суд першої інстанції констатував, що у відкритих публікаціях, з цього приводу, не фігурує прізвище ОСОБА_1 , а також відсутні інформаційні матеріали, які б підтверджували непублічне та публічне засудження ним російської агресії проти України, починаючи з 2014 року, та після повномасштабного вторгнення РФ на територію України - 24.02.2022.

В рішенні суду першої інстанції, до того ж знайшло своє відображення те, що ОСОБА_1 не звертався до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування з боку влади за політичні переконання, утиски або погрози.

Відзначено судом також про тривалість проміжків часу між нелегальним перетином ОСОБА_1 кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, адвокат Гареєв Є.Ш., представляючи інтереси громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляції адвокат зазначив таке.

По перше, він звернув увагу на неврахування судом першої інстанції обставин, що його довіритель ОСОБА_1 , не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і не має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується його заява про надання статусу біженця, а відтак, ненадання документального доказу його усних тверджень не може перешкоджати прийняттю позитивного рішення щодо його заяви.

По друге, на думку адвоката Гареєва Є.Ш., співпадіння тверджень ОСОБА_1 про його переслідування владою РФ за його громадську позицію та про загрозу тюремного ув`язнення із відомими фактами, що відбуваються в країні походження, є достатнім вважати, що вони є загально правдоподібними.

Отже, як стверджує представник позивача, правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Адвокат констатує, що загальновідомим фактами є велика кількість випадків переслідування громадян РФ, які просто є особами, які вважають дії влади незаконними та несправедливими. Також, є велика кількість випадків тюремних ув`язнень громадян РФ лише за окремі вислови, зокрема, щодо наявності жертв війни серед мирного населення України, щодо дій збройних сил РФ, які призводять до таких жертв, щодо відсутності сенсу, в цій війн і тому подібне.

По третє, представник позивача наполягає, що суд першої інстанції не звернув уваги, в який час та при яких умовах його довіритель звернувся за захистом до міграційних органів України, а саме, що звернення відбулося в період збройної агресії РФ.

При цьому, він указує, що суд першої інстанції повинен був врахувати, що громадянам, які офіційно заперечують проти цієї війни, загрожує тюремні строки.

У відзиві на апеляцію представник ДМС України просить відмовити в її задоволенні, а законне та обґрунтоване рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.07.2023 залишити без змін.

У відзиві наголошено про те, що історія переслідування ОСОБА_1 є необґрунтованою, а його заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 або 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Як зазначив представник ДМС України, без наявності передбачених законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули в Україну.

Пункт 3 частини 1 статті 311 КАС України надає підстави суду апеляційної інстанції розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи.

Відповідно до матеріалів особової справи, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином РФ.

25.11.2021 ОСОБА_1 вибув у бік російсько -українського кордону, який, 27.11.2021, перетнув поза пунктом пропуску з території Брянської області РФ.

04.11.2022 ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається із вказаної заяви, підставою для звернення зазначено такі обставини.

ОСОБА_1 народився у місті Стерлітамаке, Республіки Башкортостан, РФ, часто стикався з беззаконням влади та свавілля правової системи у рідному місті, переживав за майбутню долю своєї дитини.

При проведенні співбесіди, ОСОБА_1 зазначив, що йому імпонував політичний діяч ОСОБА_4 і він спостерігав за його діяльністю.

У березні 2017 року, коли відкривався передвиборчий штаб ОСОБА_3 , в місті ОСОБА_7 , йому вдалося познайомитися особисто з ОСОБА_6 , яка була координатором цього штабу, вони обмінялися контактами та його записали добровольцем для допомоги в організаційних питаннях.

Надалі, за поясненнями позивача, йому кілька разів дзвонили з різними проханнями, наприклад, роздати листівки, відвідати різні мітинги, допомогти в організації заходів.

Коли в червні 2017 року він роздавав листівки в місті Оренбург, його затримали поліцейські та повезли до відділу поліції, де запитували, що він робить у місті Оренбург і з ким організував роздачу листівок. Оскільки він відмовився відповідати, його помістили в камеру і, протримавши до ранку, відпустили.

Як стверджував ОСОБА_1 , не дивлячись на погрози, він брав активну участь у Фонді боротьби з корупцією ОСОБА_3 , відвідуючи різні мітинги.

Так, 07.05.2018, на одному з таких мітингів, його знову затримали поліцейські та сказали про те, що його прізвище їм набридло і якщо, він ще раз к ним потрапить, з ним ніхто не буде церемонитися, всіляко ображали, давши зрозуміти, що він не людина.

Далі, ОСОБА_1 пояснив, що у зв`язку з арештом ОСОБА_3 , на його мобільний телефон, у вересні 2022 року, надійшов дзвінок від слідчого комітету і йому було запропоновано з`явитися для надання свідчень, на що він відповів, що не може приїхати і поклав слухавку.

З цього моменту, як він зазначив, його життя стало нестерпним, йому постійно дзвонили з закритих номерів і вмовляли розповісти чим він займався в штабі ОСОБА_8 , здати друзів, на що він відповідав, що не з ким розмовляти не буде.

До того ж, почали дзвонити його дружині і матері, погрожували що посадять всю його родину, а його малолітню дитину помістять у найжахливіший дитячий будинок, якщо він не почне з ними співпрацювати.

ОСОБА_1 вказав, що за таких обставин, він вирішив залишити країну, щоб уникнути незаконного кримінального переслідування, ураховуючи також те, що координатор уфимського штабу Навального заарештована.

27.11.2021, поза межами пункту пропуску, він перетнув кордон, щоб потрапити в Україну.

Позивач, звернувшись до ДМС України зазначив, що в Росії йдуть масові арешти громадян, фабрикуються кримінальні справи, розквітає корупція і душиться свобода слова, можна потрапити до в`язниці лише за коментар у соцмережах, а держава практично визнана спонсором тероризму.

Він наголосив, що зневажає всіх, хто причетний до цього, а також тих, хто нічого не зробив, щоб уникнути цієї злочинної війни і хоче отримати статус біженця на території України, бо переживає за своє життя та безпеку в Росії.

24.01.2023 начальником відділу соціальної інтеграції Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складений висновок про визнання біженцем громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини1 статті 1 Закону №3671-VI.

ДМС України не погодилася з такою позицією територіального органу, зазначивши у своєму висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2023, що суб`єктивна сторона заяви ОСОБА_1 про так звану його опозиційну діяльність, спрямовану проти чинної російської влади, які він висловлював під час співбесід та у відповідній заяві та анкеті не підкріплюється достовірними фактами

Отож, ГУ ДМС в Одеській області не врахувало, що об`єктивною стороною заяви є не лише інформація по країні походження, але й підтвердження слів заявника відповідними задокументованими фактами із історії, яка відбулася особисто із ним.

Наголошено, якщо б заявник надав, на підтвердження своєї участі у діяльності антикорупційного штабу ОСОБА_3 в Башкортостані (РФ), взаємодії з керівником цього штабу ОСОБА_6 та участі у протестних акціях - фото чи відео, свідчення очевидців, відповідну переписку у месенджерах, датовані протоколи його затримання тощо, у такому випадку, інформація по країні походження щодо дати, місця події, кількості учасників та суті акції, тощо, могла б вважатися релевантною і слугувала б на користь заявника.

За таких обставин, ДМС було встановлено, що факти, повідомлені заявником на підтвердження своїх тверджень про переслідування у країні громадянської належності та пов`язану з ними небезпеку, в разі його повернення до країни громадянської належності, а також припущення ГУ ДМС в Одеській області щодо ймовірності для заявника стати жертвою переслідування за політичною ознакою на території РФ, не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Рішенням ДМС України від 04.04.2023 №39-23 відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апелянта та висновків суду першої інстанції.

Перевіривши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI визначає, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Керівництвом з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН (Керівництво УВКБ ООН), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року, визначено принципи та критерій надання міжнародного захисту у формі визнання біженцем.

Директивою Європейського Парламенту та Ради СС від 13.12.2011 № 2011.95/ЕС про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус біженців або осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається, визначено принципи та критерій надання міжнародного захисту, зокрема, у формі визнання біженцем.

Єдиним критерієм для набуття особою міжнародного захисту є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності:

стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (умова визнання біженцем) або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тлумаченні статті 15 Директиви № 2011/95/ЕС.

При цьому, завдана особі шкода в обох випадках має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи, виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як це визначено пунктом 51 Керівництва УВКБ ООН, або з причин, зазначених у Директиві № 2011/95/ЕС.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити твердження і достовірність переконань заявника, тобто, саме заявник у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява та саме заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Аналогічний правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 07.10.2019 у справі № 440/134/19 та від 21.11.2019 у справі № 816/2279/17, який, у відповідності до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, обґрунтоване побоювання заявника стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної сторони - побоювання заявника (оціночне судження, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї) та об`єктивної сторони - обґрунтованості побоювання (наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними).

При цьому, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та реальною історією, яка відбулася особисто із заявником.

ДМС України, у процесі співставлення та аналізу відповідності суб`єктивної та об`єктивної сторін побоювань громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 зазнати серйозної шкоди, у разі повернення до країни громадянської належності, прийняло рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо законності та обґрунтованості, оскаржуваного рішення, зважаючи на таке.

Дослідивши особову справу позивача, колегія суддів установила, що його твердження опозиційну діяльність, спрямовану проти чинної російської влади, які він висловлював під час співбесід та у відповідних заяві і анкету (суб`єктивна сторона заяви), не суперечать загальній інформації по країні походження.

Проте, згідно із Керівництвом УВКБ ООН інформація по країні походження, при визначенні статусу біженця, сама по собі не може слугувати доказом того, що саме цей заявник, був учасником зазначених, в цій інформації подій, зазнавав чи беззаперечно зазнає серйозної шкоди у разі повернення.

Згідно із пунктом 196 параграфа В «Встановлення фактів» Керівництва УВКБ ООН, якщо твердження заявника здаються правдоподібними, однак, він їх документально не підтвердив і у працівника територіального органу ДМС відсутні можливості підтвердити/спростувати, такі його твердження, сумніви тлумачяться на користь заявника, однак, лише у разі відсутності суттєвих підстав для протилежного.

Історія ОСОБА_1 свідчить про те, що він не був і не є на даний час членом жодної політичної організації, а також не здійснював на території РФ активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів РФ.

Далі, його твердження про те, що з 2017 року він контактував з ОСОБА_6 , керівником антикорупційного штабу Олексія Навального в Башкортостані (РФ), займався організацією протестних акцій, розповсюдженням агітаційних матеріалів та брав активну участь в таких акціях, не висвітлені у жодній, з долучених до справи, публікацій.

Також, слід погодитися з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не згадується як політичний активіст та не фігурує у відкритих інформаційних джерелах, роздруківка яких долучена до матеріалів його особової справи.

Проаналізувавши пояснення ОСОБА_1 про участь у протестних акціях у Башкортостані (РФ), суд апеляційної інстанції установив, що останній, повідомляв загальновідомі факти, які висвітлювалися у засобах масової інформації (дата та місце проведення, загальний опис місця її проведення, приблизну кількість учасників, їх дії, наявність та дії представників правоохоронних органів тощо).

При цьому, варто відзначити, що в публікаціях, які долучені до матеріалів справи, зазначаються ряд активістів-учасників даної акції, наявні їх фото, однак про ОСОБА_1 , в них не згадується.

Також, як установлено матеріалами особової справи, відсутні інформаційні заяви, які б підтверджували непублічне та публічне засудження ОСОБА_1 російської агресії проти України, починаючи з 2014 року, та після повномасштабного вторгнення РФ на територію України.

Окрім того, є важливим момент, що після перетину державного кордону України поза пунктом пропуску, ОСОБА_1 не звернувся без зволікань, як того вимагає стаття 5 Закону №3671-VI, до компетентного державного органу прикордонної або міграційної служба в Чернігівській або Сумській області (з ними межує Брянська область РФ) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прибувши до міста Одеси, заявник також зволікав із зверненням про надання міжнародного захисту і звернувся майже через рік після прибуття в Україну.

Водночас, при прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою.

Отож, тривалість проміжків часу між нелегальним перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, свідчить про відсутність в особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Є доречним покликання представника ДМС України на повідомлення ЕСОІ (Європейська інформаційна мережа по країнах походження (для усіх учасників справ про надання притулку), які наголошують, що в РФ продовжують фіксувати системні порушення прав та свобод людини, однак, такому переслідуванню піддаються тільки члени опозиційних партій (рухів, НУО), які мають іноземні джерела фінансування та їх представники, особи, які відкрито критикують та виступають проти агресії РФ на території України.

Однак, як установлено матеріалами справи, позивач не належить до жодної із вказаної категорії осіб.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції, що суб`єктивна сторона заяви ОСОБА_1 як шукача захисту (його власні твердження), не відповідає об`єктивній стороні (відсутні підтвердження його політичної активності та затримання, у зв`язку з цим, представниками правоохоронних органів). Тобто інформація по країні походження, не є релевантною стосовно ОСОБА_1 .

Узагальнюючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність рішення ДМС України від 04.04.2023 №39-23 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На користь цього висновку до того ж свідчить, що ОСОБА_1 не зазнавав та не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками, що встановлені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, а саме: в нього відсутні обґрунтовані побоюванні стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи цей спір, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень процесуального права і ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат, передбачені статтею 139 КАС України відсутні.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Гареєва Євгена Шамільовича, в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року у справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 26.02.2024.