Справа № 200/7414/23
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2024-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року Справа№200/7414/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 14.07.2023 року звернувся через портал ПФУ Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області з заявою про призначення пенсії на пільгових умовах. 21.07.2023 року за принципом екстериторіальності його заяву було опрацьовано Головним управлінням ПФУ в Рівненській області та надано рішення про відмову №51. Позивач зауважив, що згідно даного рішення йому було відмовлено в призначенні пенсії за нормами ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в зв`язку відсутністю необхідного 10 років пільгового стажу. Позивач зазначив, що до пільгового та страхового стажу роботи не зараховано періоди роботи з 23.07.1990 по 23.12.1990 року на підприємстві ВП Шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля», оскільки відсутня підстава внесення запису про прийняття на роботу, не зараховано до пільгового та страхового стажу періоди роботи з 15.12.2010 по 26.03.2012 року на підприємстві ТОВ «Донецькшахтоспецстрой», з 08.05.2012 по 21.07.2012 року на підприємстві Товариство з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Путилівська», з 27.08.2012 року по 16.04.2013 року на підприємстві ВП Шахта «Октябрський рудник» ДП «ДВЕК» через те, що не можливо надати довідки для підтвердження пільгового стажу, так як підприємства знаходяться на окупованій території, з 05.07.2018 по 18.09.2019 року «Вуглесервис» через не сплату підприємством страхових щомісячних внесків, з 11.03.2020 по 14.07.2023 року на підприємстві ВП Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» через не сплату страхових щомісячних внесків. Не зараховано до пільгового стажу період навчання з 01.09.1987 по 01.07.1990 року в ПТУ №63 м. Новогродівка. Позивач вважає зазначене рішення таким, що порушує його права.

Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області надало відзив на позовну заяву, в якому було зазначено наступне, що 14.07.2023 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розглянувши яку, за принципом екстериторіальності, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області прийнято рішення від 21.07.2023 № 51 про відмову в призначенні пенсії відповідно до статті 114 Закону України №1058-ІV. Відповідач зазначив, що вік позивача становить 51 рік 06 місяців 8 днів, страховий стаж позивача з урахуванням кратності становить 16 років 06 днів, пільговий стаж за Списком № 1 становить 04 роки 07 місяців 15 днів. Відповідач зауважив, що за наданими документами до страхового стажу позивача не зараховано період трудової діяльності з 23.07.1990 по 23.12.1990 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки відсутня підстава внесення запису про прийняття на роботу. За доданими документами до страхового та пільгового стажу не враховано періоди роботи згідно уточнюючої довідки 04/22 №1089 від 26.06.2023р., оскільки відсутні записи в трудовій книжці та можливо буде зарахувати після акту перевірки. Також до страхового та пільгового стажу не враховано періоди роботи згідно уточнюючої довідки 04/22 №1089 від 26.06.2023р., оскільки не сплачено страхові внески та можливо зарахувати після сплати страхових внесків організацією. Відповідач звернув увагу, що в довідках про пільговий характер роботи некоректно зазначено підсумок пільгового стажу, а саме: у загальний підсумок пільгового стажу враховано дні простоїв без поважних причин, прогулів, що є порушенням вимог пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (Додаток 5) та в трудовій книжці позивача відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, зокрема, інформація щодо підтвердження шкідливих умов праці працівника безпосередньо на робочому місці результатами атестації робочих місць та зайнятості працівника на вищеназваних роботах не менш як 80 % робочого часу. Враховуючи викладене, прийнято рішення від 21.07.2023 № 51 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного страхового та пільгового стажу. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Ухвалою суду від 25.12.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Про відкриття провадження у справі, відповідач був повідомлений належним чином, відповідно до наявності у нього реєстрації кабінету електронного суду, про що свідчить відповідна відмітка, де в графі «доставлено» зазначена дата 25.12.2023.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 . Відповідно до наявного в матеріалах справи копії паспорту серії НОМЕР_3 виданого Селидівським МВ ГУДМС України в Донецькій області від 15.03.2017 є громадянином України.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, , в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, підтверджується наявною копією заяви, позивач засобами вебпорталу звернувся до територіальних органів ПФУ з заявою про призначення йому пенсії за віком від 14.07.2023. За принципом екстериторіальності для розгляду даної заяви було обрано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

За результатом розгляду заяви позивача про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах, відповідачем було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №51 від 21.07.2023, відповідно до якого було зазначено наступне, відмова про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 . Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 14.07.2023. Пунктом 1 статті 114 Закону передбачено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Згідно з пунктом 2 цієї статті, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини- першої статті 26 цього Закону, зокрема, чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи. Вік заявника 51 рік 06 місяців 8 днів. Страховий стаж особи з урахуванням кратності становить 16 років 06 днів. Пільговий стаж особи за Списком № 1 становить 04 роки 07 місяців 15 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви:

- за даними документами до страхового стажу не зараховано період трудової діяльності з 23.07.1990 по 23.12.1990 згідно записів Трудової книжки НОМЕР_4 дата заповнення- 23.07.1990 , оскільки відсутня підстава внесення запису про прийняття на роботу.

- за доданими документами до страхового та пільгового стажу не враховано періоди роботи згідно уточнюючої довідки 04/22 №1089 від 26.06.2023р., оскільки відсутні записи в трудовій книжці. Можливо зарахувати після акту перевірки.

- за доданими документами до страхового та пільгового стажу не враховано періоди роботи згідно уточнюючої довідки 04/22 №1089 від 26.06.2023р., оскільки не сплачено страхові внески. Можливо зарахувати після сплати страхових внесків організацією.

Звертаємо увагу, що в довідках про пільговий характер роботи некоректно зазначено підсумок пільгового стажу, а саме: у загальний підсумок пільгового стажу враховано дні простоїв без поважних причин, прогулів, що є порушенням вимог пункту 20 Порядку, підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (Додаток 5). Додатковий коментар: відмовлено у призначенні пенсії відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного страхового та пільгового стажу. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

Позивач вважаючи протиправним рішення відповідача від 21.07.2023 року №51 щодо не призначення йому пенсії на підставі поданої ним заяви від 14.07.2023 року, звернувся за захистом своїх прав до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначено Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до положень абз. 1 п. 2 розд. ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Згідно з приписами абз. 3 п. 2 розд. ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Абзацом 22 статті 1 Закону №1058-IV визначено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону №1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному управлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з ч. 5 ст. 45 Закону №1058-IV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Як встановлено судом позивач звернувся до відповідача із заявою від 14.07.2023 про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах передбачених підп.1 п.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Право на пенсію за віком на пільгових умовах визначає ст. 114 Закону № 1058-IV.

Відповідно до приписів п.1 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників, право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Відповідно до положень підп.1 п.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

За результатами розгляду заяви позивача про призначення йому пенсії на пільгових умовах відповідач прийняв оскаржуване рішення №51 від 21.07.2023 яким було відмовлено позивачу враховуючи, що у нього відсутній необхідний пільговий стаж за Списком №1 та страховий стаж.

18.11.2005 року Міністерством праці та соціальної політики України було прийнято наказ № 383, яким затверджено Порядок застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (далі - Порядок № 383).

Відповідно до п. 2 Порядку № 383 під повним робочим днем слід уважати виконання робіт в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу, установленого для працівників даного виробництва, професії чи посади, з урахуванням підготовчих, допоміжних, поточних ремонтних робіт, пов`язаних з виконанням своїх трудових обов`язків.

Згідно з п. 3 Порядку № 383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992 року.

Судом установлено, що посади, на яких працював позивач у спірні періоди, віднесені до Списків № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, що були чинними у вказані періоди роботи позивача (постанова Ради міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173; постанова Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 №10; постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року № 162; постанови Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 №36; постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 року №461).

Порядок підтвердження стажу роботи регулюється положеннями ст. 62 Закону України від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Згідно з приписами ст. 62 Закону № 1788-ХІІ (які кореспондуються зі змістом ст. 48 Кодексу законів про працю України) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Саме такий Порядок був затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637).

Відповідно до п. 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з вимогами п. 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За приписами п. 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до положень пп. 2 п. 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637.

Аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж, є трудова книжка і лише у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, може постати необхідність у використанні додаткових даних для підтвердження стажу.

Водночас, надання уточнюючої довідки підприємства, установи, організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або за відсутності необхідних записів у трудовій книжці, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах під час встановлення трудового стажу також констатовано Верховним Судом у постанові від 16.09.2022 року у справі № 560/1399/19.

Позивач у своїх позовних вимогах просив зобов`язати відповідача зарахувати до страхового та пільгового стажу період його роботи:

- з 23.07.1990 по 23.12.1990 року на підприємстві ВП Шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля»;

- з 15.12.2010 по 26.03.2012 року на підприємстві ТОВ «Донецькшахтоспецстрой»;

- з 08.05.2012 по 21.07.2012 року на підприємстві Товариство з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта «Путилівська»;

- з 27.08.2012 по 16.04.2013 року на підприємстві ВП Шахта «Октябрський рудник» ДП «ДВЕК»;

- з 05.07.2018 по 18.09.2019 року на підприємстві ТОВ «Вуглесервис»;

- з 11.03.2020 року по 14.07.2023 року на підприємстві ВП Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля».

- період навчання з 01.09.1987 по 01.07.1990 року навчання в ПТУ №63 м. Новогродівка.

Відповідно до спірного рішення відповідача, позивачу не було зараховано до страхового стажу період трудової діяльності:

- з 23.07.1990 по 23.12.1990 згідно записів трудової книжки НОМЕР_5 , оскільки відсутня підстава внесення запису про прийняття на роботу.

За доданими документами до страхового та пільгового стажу не враховано періоди роботи: згідно уточнюючої довідки 04/22 №1089 від 26.06.2023р., оскільки відсутні записи в трудовій книжці та можливо зарахувати після акту перевірки.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії цієї довідки ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська» від 26.06.2023 №04/22 №1089, зазначені періоди з 06.04.1989 по 27.02.1990 року; з 26.02.1990 по 22.07.1990 року.

Як було встановлено судом, з наявної в матеріалах справи довідки форми РС-право ППВП ПФУ сформованої по позивачу, з якої вбачається, що відповідачем не було зараховано позивачу до його страхового та пільгового стажу наступних спірних періодів відповідно до позовних вимог: з 23.07.1990 по 23.12.1990 та з 01.04.2020 по 14.07.2023 року.

До пільгового стажу: з 15.12.2010 по 26.03.2012 року; з 08.05.2012 по 21.07.2012 року; з 27.08.2012 по 16.04.2013 року; з 05.07.2018 по 18.09.2019 року.

Враховуючи вищенаведене, судом була належним чином досліджена трудова книжка позивача серії НОМЕР_6 дата заповнення 23.07.1990 року та стосовно спірних періодів, в ній наявні наступні записи:

- з 01.09.1987 по 27.06.1990 навчання в СПТУ №11 м. Новогродівка, номер запису 1 в трудовій книжці;

- з 23.07.1990 по 23.12.1990 прийнятий електрогазозварником 3 розряду Об`єднання «Селидіввугілля» шахта «Росія», номер запису 2 в трудовій книжці;

- з 15.12.2010 по 26.03.2012 прийнятий підземним електрослюсарем 3 розряду з повним робочим днем у шахті «ВАТ «Доншахтолспецбуд», номера записів 21 та 22 в трудовій книжці;

- з 08.05.2012 по 21.07.2012 прийнятий гірником 3 розряду з повним робочим днем у шахті Товариство з додатковою відповідальністю «»Орендне підприємство «Шахта Путилівська», номера записів 23 та 24 в трудовій книжці;

- з 27.08.2012 по 16.04.2013 прийнятий підземним електрослюсарем 4 розряду з повним робочим днем на підземних гірничих роботах на ділянці по монтажу демонтажу та ремонту підйомів та обладнання стволів (УПС) ВП шахта «Октябрський рудник», номера записів 25 та 26 в трудовій книжці;

- з 05.07.2018 по 18.09.2019 прийнятий гірником підземним 3 розряду з повним робочим днем у шахті на ТОВ «Укрвуглесервіс», номера записів 39 та 40 в трудовій книжці;

- з 11.03.2020 прийнятий електрослюсарем підземним 4 розряду з повним робочим днем у шахті ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська», номер запису 41 в трудовій книжці;

- 07.07.2020 перевпорядкування підприємства.

Інших даних трудова книжка не містить.

Щодо позовної вимоги позивача зобов`язати відповідача зарахувати до його страхового та пільгового стажу період навчання в ПТУ №63 м. Новогродівка з 01.07.1987 по 01.07.1990 року, суд зазначає наступне.

Трудова книжка позивача містить запис про те, що він з 01.07.1987 по 27.06.1990 року навчався в СПТУ №11 м. Новогродівка та в графі на підставі чого внесений запис зазначено ДА №933895.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки виданої Управлінням освіти та науки Новогродівської філії Селидівського професійного ліцею від 30.11.2009 №258, в якій зазначено наступне, що ОСОБА_1 01.09.1987 поступив до ПТУ №11 м. Новогродівка за спеціальністю «каменщик, монтажник, електрозварювальник». Закінчив ПТУ №63 м. Новогродівки 01.07.1990 наказ №24-«К» від 01.07.1990 року. Кваліфікація: каменщик 3 розряду, монтажник 3 розряду, електрозварювальник 3 розряду.

Відповідно до довідки виданої ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська» від 26.06.2023 №04/22 №1089, в якій зазначено, що позивач працював на ВП «Шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля» з 06.04.1989 по 27.10.1989 року учень електрогазозварника та з 26.02.1990 по 22.07.1990 учень електрогазозварника.

З довідки форми РС-право ППВП ПФУ сформованої по позивачу, відповідач зарахував позивачу період його навчання з 01.09.1987 по 01.07.1990 року до його загального страхового стажу (2 роки 10 місяців 1 день).

Щодо зарахування цього періоду до пільгового стажу, суд зауважує, що відповідно до підпункту «з» пункту 109 «Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій» затверджений постановою СРСР №590 від 03.08.1972 року, окрім роботи в якості робочого або службовця в загальний стаж роботи зараховується також: навчання в училищах та школах системи державних трудових резервів та системи професійно-технічної освіти (в ремесленних, залізничних училищах, гірничопромислових школах та училищах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технічних училищах, професійно-технічних училищах і т. д.) та в інших училищах, школах та на курсах по підготовці кадрів, по підвищенню кваліфікації та по перекваліфікації.

При призначенні на пільгових умовах або в пільгових розмірах пенсій по старості та інвалідності робочим та службовцям, працювавшим на підземних роботах, на роботах з шкідливими умовами праці в гарячих цехах та на інших роботах з тяжкими умовами праці. Період, зазначений в підпункті "з", прирівнюється до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду.

Відповідно до п. «д» ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі. При призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.

Суд зауважує, що після навчання 23.07.1990 року позивач був прийнятий до Об`єднання «Селидівугілля» «Шахта Росія» електрогазозварювальником 3 розряду, що підтверджується записом №2 в трудовій книжці, та відповідно до цього запису, суд не має можливості встановити, що позивач працював з повним робочим днем під землею.

Таким чином враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що період навчання позивача не підлягає зарахуванню до його пільгового стажу враховуючи відсутність доказів щодо виконання ним роботи одразу після навчання, що передбачена за списком №1.

Враховуючи, що відповідачем позивачу був зарахований період його навчання до його загального страхового стажу, що підтверджується належними та допустимими доказами, позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги позивача зобов`язати відповідача зарахувати до його страхового та пільгового стажу період роботи на Об`єднанні «Селидіввугілля» «Шахта «Росія» на посаді електрогазозварювальника 3 розряду з 23.07.1990 по 23.12.1990 року, суд зазначає наступне.

Вищенаведений період роботи позивача підтверджується записом в його трудовій книжці №2 та як зазначає відповідач у своєму спірному рішенні, потім дублює це у своєму відзиві на позовну заяву, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано період трудової діяльності з 23.07.1990 по 23.12.1990 згідно записів трудової книжки НОМЕР_6 , оскільки відсутня підстава внесення запису про прийняття на роботу.

На період, коли була позивачем отримана дана трудова книжка, а саме на дату заповнення 23.07.1990, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162.

Відповідно до п.1.4 Інструкції №162, питання пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки працівників та службовців» далі Порядок №656 та дійсною Інструкцією.

Відповідно до п.18 Порядку №656, відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, організації, установи. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадку іншу відповідальність.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.

Враховуючи вищенаведене суд зауважує, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

При цьому працівник не може нести відповідальність за будь-які порушення роботодавцем ведення записів трудової книжки.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Відповідно до наведених норм чинного законодавства, основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача.

Відповідач в свою чергу не надав суду доказів того, що в трудовій книжці позивача містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці (неправильними чи не точними) щодо даних періодів роботи відповідачем суду не надано. При цьому, при вирішенні даної справи суд враховує те, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки в трудовій книжці позивача належним чином відображений запис про його трудову діяльність у період з 23.07.1990 по 23.12.1990 року та позивач не несе відповідальність за ведення трудової книжки, цей період підлягає зарахуванню відповідачем позивачу до його страхового стажу.

В той же час, як вже зазначалось вище по справі, відповідно до цього запису в трудовій книжці позивача суд не має можливості встановити, що позивач працював з повним робочим днем під землею або ж виконував роботи передбачені за Списком №1, таким чином в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача зарахувати цей період до його пільгового стажу задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог позивача зобов`язати відповідача зарахувати до його страхового та пільгового стажу періоди роботи з 15.12.2010 по 26.03.2012 року, з 08.05.2012 по 21.07.2012 року, з 27.08.2012 по 16.04.2013 року, з 05.07.2018 по 18.09.2019 року суд зазначає наступне.

Судом встановлено та підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою форми РС-право ППВП ПФУ сформованої по позивачу, що вищенаведені періоди його роботи були зараховані відповідачем позивачу до його загального страхового стажу, таким чином позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Стосовно не зарахування відповідачем позивачу вищенаведених періодів роботи, до його пільгового стажу передбаченого за Списком №1, суд зауважує, що спірне рішення відповідача та відзив на позовну заяву відповідача не містять підстав не зарахування до пільгового стажу позивача зазначених періодів його роботи.

В той же час судом було встановлено, що у спірні вищенаведені періоди роботи позивач працював: з 15.12.2010 по 26.03.2012 прийнятий підземним електрослюсарем 3 розряду з повним робочим днем у шахті «ВАТ «Доншахтоспецбуд»; з 08.05.2012 по 21.07.2012 прийнятий гірником 3 розряду з повним робочим днем у шахті Товариство з додатковою відповідальністю «»Орендне підприємство «Шахта Путилівська»; з 27.08.2012 по 16.04.2013 прийнятий підземним електрослюсарем 4 розряду з повним робочим днем на підземних гірничих роботах на ділянці по монтажу демонтажу та ремонту підйомів та обладнання стволів (УПС) ВП шахта «Октябрський рудник»; з 05.07.2018 по 18.09.2019 прийнятий гірником підземним 3 розряду з повним робочим днем у шахті на ТОВ «Укрвуглесервіс».

Тобто трудова книжка позивача містить усі необхідні записи та характер виконуваної роботи позивача, що дає можливість встановити відповідність посад позивача передбачених відповідно до Списку №1.

Таким чином суд дійшов висновку, що вищенаведені періоди роботи позивача підлягають зарахуванню відповідачем до його пільгового стажу за Списком №1.

Щодо позовної вимоги позивача зобов`язати відповідача зарахувати до його страхового та пільгового стажу період його роботи з 11.03.2020 по 14.07.2023 року, суд зазначає наступне.

З довідки форми РС-право ППВП ПФУ сформованої по позивачу, судом було встановлено, що з усього спірного вищезазначеного періоду позивачу відповідачем до його страхового та пільгового стажу було зараховано тільки період роботи з 11.03.2020 по 31.03.2020 року та період роботи з 01.04.2020 по 14.07.2023 (дату звернення позивача з заявою про призначення пенсії) не було зараховано ані до страхового, ані до пільгового стажу.

Судом було вже встановлено по справі, що позивач у спірний період з 11.03.2020 був прийнятий електрослюсарем підземним 4 розряду з повним робочим днем у шахті ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська», записів щодо звільнення з займаної ним посади трудова книжка не містить, доказів протилежного відповідачем не надано.

Окрім іншого, в матеріалах справи в наявності є копія довідки про затвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній виданої ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська» від 23.06.2023 №09/23 №1078, відповідно до якої підтверджується, що позивач працював повний робочий день на ВП «Шахта «Котляревська» з 11.03.2020 по теперішній час (мається на увазі по дату видачі цієї довідки) та виконував гірничі роботи з видобутку вугілля підземним способом за професією, посадою електрослюсар підземний дільниці, що передбачена Списком 1 розділом 1 підрозділом 1, що в свою чергу також підтверджує зайнятість позивача на роботах у спірний період з 01.04.2020 по 14.07.2023 року.

Спірне рішення відповідача від 21.07.2023 не містить прямого зазначення ним, що саме цю довідку не було враховано при розгляді документів поданих позивачем разом із заявою про призначення йому пенсії. Та суд проаналізувавши зазначене спірне рішення, дійшов висновку, що відповідач допустив описку зазначивши наступне: - «за доданими документами до страхового та пільгового стажу не враховано періоди роботи згідно уточнюючої довідки 04/22 №1089 від 26.06.2023р., оскільки не сплачено страхові внески. Можливо зарахувати після сплати страхових внесків організацією.», скоріш за все малося на увазі саме довідку №09/23 №1078 від 23.06.2023.

З приводу не зарахування відповідачем позивачу до його страхового та пільгового стажу період роботи з 01.04.2020 по 14.07.2023 внаслідок не сплати ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська» страхових внесків по позивачу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV, у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;

персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік) - організація та ведення обліку відомостей про застраховану особу, що здійснюється відповідно до законодавства і використовується в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування в установленому законодавством порядку;

роботодавець - власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання; фізична особа, яка використовує працю найманих працівників (у тому числі іноземців, які на законних підставах працюють за наймом в Україні); власник розташованого в Україні іноземного підприємства, установи, організації (у тому числі міжнародної), філії та представництва, який використовує працю найманих працівників, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;

страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно із абзацом першим частини першої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону №1058-IV, платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно із частиною другою статті 20 Закону №1058-IV, обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Як передбачено частинами четвертою - шостою, дев`ятою, десятою статті 20 Закону №1058-IV, сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду - суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення. Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Системний аналіз вказаних вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески. При цьому, на думку суду, виходячи із змісту наведених вище правових норм, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового чи пільгового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

При вирішенні спору суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 (справа №208/6680/16-а), від 20.03.2019 (справа №688/947/17), від 30.09.2019 (справа №316/1392/16-а), відповідно до яких, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Отже підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, оскільки позивач у період з 01.04.2020 по 14.07.2023 року працював на ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська», що підтверджується належними та наявними в матеріалах справи доказами, то даний період був протиправно не зарахований відповідачем позивачу до його страхового та пільгового стажу за Списком №1, та з врахуванням вищенаведених висновків суд вважає задовольнити в цій частині частково позовні вимоги позивача шляхом зобов`язання відповідача зарахувати період роботи з 01.04.2020 по 14.07.2023 до страхового та пільгового стажу за Списком №1 позивача.

Згідно зі ст. 101 Закону № 1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також: за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Приписами частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV передбачено, що Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Виходячи з викладеного, відповідач наділений повноваженнями щодо перевірки наданих позивачем документів. Ці повноваження можуть бути реалізовані шляхом відповідних запитів, витребування первинних документів щодо підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, виплаченої заробітної плати, проведення фактичних перевірок тощо.

Суд наголошує та акцентує свою увагу на тому, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 234/13910/17 та від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17.

Суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати, як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а за конкретними обставинами.

Підсумовуючи все вищенаведене та встановлене при розгляді справи, суд вважає, що пенсійні органи повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії позивачу від 21.07.2023 №51, прийнято не на підставі Конституції та законодавства України, а отже підлягає скасуванню.

З огляду на визнання протиправним та скасування спірного рішення, належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 на отримання обґрунтованого та мотивованого рішення за його заяви є зобов`язання відповідача повторно розглянути дану заяву та вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

Такий висновок щодо способу захисту узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 22.12.2020 по справі №461/4544/18 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 по справі №509/1350/17.

Стосовно позовної вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити призначення пенсії, суд зазначає наступне.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Європи N R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.80, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. N 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року N 21-87а13.

Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи, що відповідач повторно ще не розглянув заяву позивача про призначення йому пенсії, з урахуванням висновків суду та зарахуванням спірного періоду роботи, тому позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача призначити йому пенсію за віком задоволенню не підлягають враховуючи, що вони заявлені на майбутнє тобто в даному випадку є передчасними.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до приписів ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №51 від 21.07.2023, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до підп.1 п.2 ст.114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного пільгового стажу за Списком №1 та страхового стажу, та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 14.07.2023 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до підп.1 п.2 ст.114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду по даній справі із зарахуванням до його пільгового стажу роботи за Списком №1 та страхового стажу, періоди роботи: з 15.12.2010 по 26.03.2012 у шахті «ВАТ «Доншахтоспецбуд»; з 08.05.2012 по 21.07.2012 у шахті Товариство з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта Путилівська»; з 27.08.2012 по 16.04.2013 ВП шахта «Октябрський рудник»; з 05.07.2018 по 18.09.2019 на ТОВ «Укрвуглесервіс»; з 01.04.2020 по 14.07.2023 року на ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська»; та до страхового стажу період роботи: з 23.07.1990 по 23.12.1990 року в Об`єднанні «Селидіввугілля» «Шахта «Росія».

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.8 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується квитанцією від 10.08.2023 позивач за подання адміністративного позову сплатив 1075,00 грн. судового збору.

Суд повертає позивачу судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у розмірі 1075,00 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 9, 32, 139, 243 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (адреса: 33028, м. Рівне, вул. Борисенка Олександра, буд.7, ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області () №51 від 21.07.2023, яким ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до підп.1 п.2 ст.114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного пільгового стажу за Списком №1 та страхового стажу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) від 14.07.2023 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до підп.1 п.2 ст.114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду по даній справі із зарахуванням до його пільгового стажу роботи за Списком №1 та страхового стажу періоди роботи: з 15.12.2010 по 26.03.2012 у шахті «ВАТ «Доншахтоспецбуд»; з 08.05.2012 по 21.07.2012 у шахті Товариство з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта Путилівська»; з 27.08.2012 по 16.04.2013 ВП шахта «Октябрський рудник»; з 05.07.2018 по 18.09.2019 на ТОВ «Укрвуглесервіс»; з 01.04.2020 по 14.07.2023 року на ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська»; та до страхового стажу період роботи: з 23.07.1990 по 23.12.1990 року в Об`єднанні «Селидіввугілля» «Шахта «Росія».

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (адреса: 33028, м. Рівне, вул. Борисенка Олександра, буд.7, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 075 (одна тисяча сімдесят п`ять) гривень 00 коп.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 27 лютого 2024 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець