Справа № 140/36366/23
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року ЛуцькСправа № 140/36366/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Лозовського О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 всіх належних сум при звільненні у виді надбавки з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років згідно з наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 за період з 01 по 26 вересня 2023 року, компенсації за щорічну основну відпустку за 2022 рік та за 2023 рік, додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень за червень 2023 року пропорційно - з 23 червня 2023 року по 30 червня 2023 року, за липень 2023 року пропорційно - з 1 липня по 28 липня 2023 року пропорційно та окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткової винагороду у розмірі 20100 гривень з 29 липня 2023 року по 26 вересня 2023 року, відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» №3161-IX від 28.06.2023, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 всіх належних сум при звільненні у виді надбавки з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років згідно з наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 за період з 01 по 26 вересня 2023 року, компенсації за щорічну основну відпустку за 2022 рік та за 2023 рік, додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень за червень 2023 року пропорційно - з 23 червня 2023 року по 30 червня 2023 року, за липень 2023 року пропорційно - з 1 липня по 28 липня 2023 року пропорційно та окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткової винагороду у розмірі 20100 гривень з 29 липня 2023 року по 26 вересня 2023 року, відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» №3161-IX від 28.06.2023, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2023 по день прийняття остаточно судового рішення у даній справі включно, розрахунок якої провести за такою формулою: сума грошового забезпечення , що підлягала до виплати за останні два робочі місяці з врахуванням сум належних до нарахування та виплати за рішенням суду у даній справі поділити на календарні дні для розрахунку середнього заробітку за відпрацьовані дні двох останніх місяців роботи та помножити на календарні дні за час затримки розрахунку при звільненні з 27 вересня 2023 року по дату прийняття судом остаточного рішення у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, колишній солдат військової служби за контрактом стрілець-помічник гранатометника 2 десантно-штурмового взводу 7 десантно- штурмової роти 3 десантно-штурмового батальйону, звільнений з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 26.09.2023 №269-РС у запас.

Вказаним наказом командира визначено: виплатити з 01 по 26 вересня 2023 року надбавку з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років згідно наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260; виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 25460,93 грн; виплатити компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 2023 року за 20 (двадцять) діб; виплатити компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 2022 року за 10 (десять) діб; матеріальна допомога за 2023 рік для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 не виплачена.

З виписок по надходженням по картці/рахунку позивача від 01.11.2023 та від 23.12.2023 вбачається, що остання виплата була проведена 30.09.2023 у розмірі 25644,56 грн. Коментар до платежу - розрахунок при звільненні та передові.

Позивач вважає, що вказана сума, яка була фактично виплачена, є значно меншою сумою, яка покриває усі належні при звільненні виплати. 09.11.2023 ОСОБА_1 було подано заяву відповідачу про проведення повного розрахунку при звільненні, однак, повний розрахунок при звільненні проведений не був.

З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01.01.2024 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено її до розгляду без виклику учасників справи, витребовано у відповідача копії документів, які стали підставою для вчинення лій, бездіяльності, з приводу яких подано позов.

Відповідач у встановлений судом строк відзив та документи, витребувані судом, не надав, хоча ухвалу суду про відкриття провадження отримав 02.01.2024 через електронний кабінет.

Згідно з частиною шостою статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У зв`язку із зазначеним справу судом розглянуто та вирішено за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.09.2023 №271 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , колишнього солдата військової служби за контрактом стрільця-помічника гранатометника 2 десантно-штурмового взводу 7 десантно-штурмової роти 3 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира в/ч0224 (по особовому складу) від 26.09.2023 №269-РС у запас за підпунктом «г» відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати таким, що справи і посаду здав; з 26.09.2023 виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до вказаного наказу визначено: виплатити з 01 по 26 вересня 2023 року надбавку з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років згідно наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 №260; виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 25460,93 грн; виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 2023 року за 20 діб; виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 2022 року за 10 діб; матеріальна допомога за 2023 рік для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 не виплачена.

З виписок по надходженням по картці/рахунку позивача від 01.11.2023 та від 23.12.2023 вбачається, що 30.09.2023 на картку позивача від Військової частини НОМЕР_1 надійшли кошти у розмірі 25644,56 грн, коментар до платежу - розрахунок при звільненні та передові.

08.11.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій з огляду на недоотримані ним всі належні суми при звільненні просив:

- нарахувати і виплатити за період з 01 по 26 вересня 2023 року надбавку з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років згідно з наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260;

- нарахувати та виплатити компенсацію за щорічну основну відпустку за 2022 рік та за 2023 рік;

- нарахувати та виплатити компенсацію вартості неотриманого речового майна на підставі довідки про вартість неотриманого ОСОБА_1 на час звільнення з військової служби речового майна, виданою за заявою про надання документів та відомостей;

- нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань;

- нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460;

- нарахувати та виплатити додаткову винагороду у розмірі 20100 гривень за червень 2023 року, з 1 липня по 28 липня 2023 року та оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років та додаткову винагороду у розмірі 20100 гривень з 29 липня 2023 року по 26 вересня 2023 року, відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» №3161-ІХ від 28.06.2023.

Однак, відповіді на вказану заяву позивач не отримав, повного розрахунку при звільненні проведено не було.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом другим частини четвертої статті 9 вказаного Закону встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі Порядок №260).

Відповідно до пунктів 2, 3, 7 Порядку №260 (в редакції від 31.01.2023, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини(установи, організації) (далі-військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахуванняв розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, надбавки є складовими, які входять до додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців.

Порядок виплати надбавки за особливості проходження служби встановлено розділом VI Порядку №260. Так, згідно з пунктом 1 даного Порядку військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за особливості проходження служби в розмірах до 100 відсотків посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків.

Виходячи з наявного фонду грошового забезпечення на відповідний рік надбавка за особливості проходження служби окремим категоріям військовослужбовців збільшується на відповідний коефіцієнт згідно з Переліком окремих категорій військовослужбовців, яким збільшується розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби відповідно до мінімального розміру залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків (додаток), або може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України у фіксованому розмірі до 100 відсотків посадового окладу, окладу за військовим званням і надбавки за вислугу років.

Відповідно до пункту 2 розділу VI Порядку №260 розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби розраховується від мінімального розміру цієї надбавки, який встановлюється Міністром оборони України, у відсотках для осіб офіцерського складу та окремо для осіб рядового, сержантського та старшинського складу виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Згідно з пунктами 3-5 розділу VI Порядку №260 надбавка за особливості проходження служби у встановлених розмірах виплачується щомісяця з дня вступу до виконання обов`язків за посадою, у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадою, до дня звільнення від виконання обов`язків за посадою, яка передбачає цю надбавку. У разі допущення військовослужбовця до тимчасового виконання обов`язків за посадою, яка передбачає виплату надбавки за особливості проходження служби в менших або більших розмірах, виплата такої надбавки здійснюється в розмірі, встановленому за тимчасово виконуваною посадою. Виплата надбавки за особливості проходження служби здійснюється на підставі наказу командира про встановлення цієї надбавки.

Таким чином, позивачу мав бути розрахований розмір надбавки за період з 1 по 26 вересня 2023 року на підставі Порядку №260 та виплачений не пізніше останнього дня військової служби.

Разом з тим, статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Абзацом третім пункту 14 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.

Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частини) від 26.09.2023 №271 передбачено виплатити ОСОБА_1 з 01 по 26 вересня 2023 року надбавку з урахуванням окладу за військовим званням згідно наказу Міністра оборони від 07.03.2018 №260, а також грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 2023 року тривалістю 20 діб та невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 10 діб.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що після звільнення на власний рахунок отримав кошти в сумі 26644,56грн, яка є значно меншою тієї суми коштів, яка відповідає належним при звільненні виплатам.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, в ході судового розгляду даної справи належними та достовірними доказами суду не доведено, що позивачу при звільненні була нарахована і виплачена надбавка за особливості проходження служби за період з 01 по 26 вересня 2023 року та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 20 та 10 діб.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимогу про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати позивачу при звільненні надбавки з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років згідно наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 за період з 01 по 26 вересня 2023 року та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 20 та 10 діб слід задовольнити.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої-четвертої статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704).

Пунктом 5 Постанови № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання: надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок №260.

Відповідно до пункту 1 розділу ХХІV Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно пунктом 7 розділу ХХІV Порядку №260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Відповідно до пункту 9 розділу XXIV Порядку №260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Крім того, Законом №2011-ХІІ не визначено порядку та розміру виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, при цьому, згідно частиною четвертою статті 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження щодо визначення порядку виплати грошового забезпечення, в тому числі матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Також, Постановою №704 та Порядком №260 встановлено лише граничний розмір виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який повинен не перевищувати місячного грошового забезпечення; право керівників державних органів надавати військовослужбовцям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань обмежене розміром асигнувань, що виділяються на утримання таких державних органів.

Таким чином, Законом №2011-ХІІ делеговано Міністру оборони України повноваження щодо визначення порядку виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, які обмежені лише граничним розміром такої виплати та розміром виділених асигнувань на утримання військовослужбовців.

01.02.2023 Міністром оборони України прийнято окреме доручення №2683/з, відповідно до пункту 6 якого матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям в розмірі місячного грошового забезпечення, виключно за наявності таких підстав: смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків; поранення військовослужбовця, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану; у разі наявності у військовослужбовця інвалідності, отриманої внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини; порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання,постанова військово-лікарської комісії), а саме: онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія); захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит B, C; безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, які пов`язані із захистом Батьківщини (більше 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів; сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи заручниками, а також інтернованим в нейтральних державах або визнані безвісно відсутніми.

Інші підстави для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та її розміри будуть доведені окремим рішенням Міністра оборони України.

Суд звертає увагу на те, що станом на день виключення позивача зі списків особового складу частини (26.09.2023) та всіх видів забезпечення підстави для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та її розмір були визначені лише окремим дорученням Міністра оборони України від 01.02.2023 №2683/з. Окремим дорученням Міністра оборони України від 01.02.2023 №2683/з передбачено виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення виключно за наявності підстав, передбачених у пункті 6 вказаного Доручення.

Як слідує із матеріалів справи, зокрема, із виписки КП «Рожищенська багатопрофільна лікарня», позивач у 2023 році в період з 04.01.2022 по 14.02.2023 проходив лікування у зв`язку з отриманою ним 31.10.2023 вибуховою травмою, тобто внаслідок поранення, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану. Також відповідно до довідок військово-лікарської комісії від 14.02.2023 №157/17-2.23 та від 16.03.2023 №768 ОСОБА_1 потребував відпустки за станом здоров`я по 30 календарних днів.

Таким чином, у зв`язку з наявністю підстав, передбачених у пункті 6 окремого Доручення Міністра оборони України від 01.02.2023 №2683/з, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік підлягає нарахуванню та виплаті позивачу.

Водночас із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.09.2023 №271 слідує, що ця допомога ОСОБА_1 виплачена не була.

За таких обставин суд дійшов висновку про підставність позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 суд зазначає таке.

Так, відповідно до пункту 1 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 (далі - Порядок №460) (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ №58 від 26.01.2022) військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 2 Порядку №406 військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період служби за призовом у зв`язку з мобілізацією з дня їх призову на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які у разі звільнення з військової служби у мирний час не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Пунктами 3-4 Порядку №406 встановлено, що розмір допомоги обчислюється з урахуванням пунктів 1 і 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» та допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.

Відповідно до пункту 5 Порядку №406 виплата військовослужбовцям допомоги у разі звільнення з військової служби здійснюється Міноборони, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на їх утримання.

Повертаючись до фактичних обставин справи, суд зазначає, що позивач проходив військову службу під час загальної мобілізації через введення воєнного стану в Україні 24.02.2022, звільнений з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стан).

З наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.09.2023 №271 вбачається, що вислуга років позивача становить станом на становила в календарному обчисленні - 1 рік 00 місяць 25 днів, пільгової вислуги немає.

Отже, він набув право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Оскільки, позивач був звільнений з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», то відповідно до Порядку №460 йому має бути виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Доказів того, що позивачу таку одноразову грошову допомогу при звільненні було нараховано та виплачено в ході судового розгляду справи відповідачем суду не надано, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовної вимоги про визнання протравною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень за червень 2023 року, з 1 липня по 28 липня 2023 року та оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років та додаткову винагороду у розмірі 20100 гривень з 29 липня 2023 року по 26 вересня 2023 року, відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов 'язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» від 28.06.2023 №3161-IX суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» від 28.06.2023 №3161-IX (у редакції чинній станом на 26.09.2023) було установлено, що в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ: військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, право на отримання грошового забезпечення відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 28.06.2023 №3161-IX виникає у військовослужбовця за наявності таких обставин: визнання військовослужбовця обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, та зарахування військовослужбовця в розпорядження командира.

Так, відповідно до виписки з медичної карти №26839 стаціонарного хворого КНП Міська клінічна лікарня №4» ДМР ОСОБА_1 діагностовано мінно-вибухову травму (31.10.22), вогнепально-уламкове поранення м`яких тканин шиї справа, н/з правого передпліччя, в/з лівого плеча, стороннє тіло м`яких тканин шиї праворуч, сторонні тіла н/з правого передпліччя, в/з лівого передпліччя, вогнепальний краєвий перелом дистального метафіза ліктьової кістки правого передпліччя, нейропатія променевого нерву справа.

Згідно з довідкою ВЛК від 23.06.2023 № 1569 ОСОБА_1 визнано непридатним до служби у десантно-штурмових військах, придатним до військової служби.

Отже, оскільки позивача не було визнано обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців внаслідок отриманого ним поранення, то підстави для нарахування та виплати грошового забезпечення відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 28.06.2023 №3161-IX відсутні.

За таких обставин суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Таким чином, оскільки в ході судового розгляду даної справи судом було встановлено протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу всіх належних сум при звільненні: надбавки з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років згідно з наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 за період з 01 по 26 вересня 2023 року, компенсації за щорічну основну відпустку за 2022 рік та за 2023 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460, при цьому позивачу при звільненні було перераховано кошти в сумі 25460,93, суд дійшов висновку, що похідні позовні вимоги зобов`язального характеру підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату ОСОБА_1 всіх належних сум при звільненні у виді надбавки з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років згідно з наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 за період з 01 по 26 вересня 2023 року, компенсації за щорічну основну відпустку за 2022 рік та за 2023 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460, з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Частина перша статті 117 КЗпП переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

У контексті вищенаведеного, слід зазначити, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

У цій справі судом встановлено протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу всіх належних сум при звільненні: надбавки з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років згідно з наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 за період з 01 по 26 вересня 2023 року, компенсації за щорічну основну відпустку за 2022 рік та за 2023 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460.

При цьому, станом на час пред`явлення до суду позову та станом на час судового розгляду цієї справи остаточного розрахунку з урахуванням вищевказаних виплат з позивачем не проведено.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише в момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Наведене дає підстави для висновку, що вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні можливе лише після проведення остаточного розрахунку.

Суд звертає увагу, що відшкодування за час затримки розрахунку має визначатися з урахуванням фактичних обставин справи, за яких стався несвоєчасний розрахунок (розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат.

Таким чином, до повного розрахунку із позивачем суд позбавлений можливості визначити обґрунтований розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням вищевказаних критеріїв.

З огляду на вказане, позовні вимоги в частині виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявлено передчасно, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Згідно з приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).

Частинами першою та другою статті 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Так, згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою та п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано наступні докази, а саме: договір про надання правової допомоги від 09.11.2023, додаток до договору про надання правової допомоги, пунктом 1 якого погоджено суму гонорару у розмірі 8000,00 грн, довідку-квитанцію від 25.12.2023 про отримання адвокатом від позивача гонорару в розмірі 8000,00 грн у готівковій формі, розрахунок обсягу наданих правничих послуг Оверчуку А.С. від 25.12.2023.

Дослідивши надані позивачем документи, суд враховує, що такий вид правової допомоги, як складання проекту заяви про проведення повного розрахунку при звільненні, надісланої ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , складання проекту заяви про надання документів та відомостей, надісланої до Військової частини НОМЕР_1 , не може вважатися часом витраченим для надання правової допомоги по справі, оскільки такі дії спрямовані не на надання правової допомоги щодо розгляду та вирішення адміністративної справи.

Доказів складання процесуальних документів в процесі судового розгляду (заяв, скарг, пояснень, відповідей, тощо) представником позивача матеріали справи не містять.

Суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю цієї справи.

Суд зауважує, що розгляд цієї справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), що додатково вказує на її малозначність.

Суд також враховує ту обставину, що спірні правовідносини не є новими у судовій практиці. Отже, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала значних витрат часу та коштів, які заявлені позивачем, як витрати на правову допомогу, про що свідчать зміст та обсяг позовної заяви.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, досліджені судом докази щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає заявлені витрати неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, тому, враховуючи критерії необхідності та доцільності понесених витрат, обсяг наданих послуг, суд дійшов висновку про можливість відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 2000,00 грн.

Керуючись статтями 243 - 246, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 всіх належних сум при звільненні у виді надбавки з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років згідно з наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 за період з 01 по 26 вересня 2023 року, компенсації за щорічну основну відпустку за 2022 рік та за 2023 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 всіх належних сум при звільненні у виді надбавки з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років згідно з наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 за період з 01 по 26 вересня 2023 року, компенсації за щорічну основну відпустку за 2022 рік та за 2023 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09. 2014 №460, з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський