Справа № 140/34137/23
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2024-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2024 року ЛуцькСправа № 140/34137/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього грошового забезпечення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі - Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 06 липня 2020 року по 05 січня 2021 року; стягнути середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 06 липня 2020 року до 05 січня 2021 року у розмірі 81834,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та на день звільнення зі служби, виключення зі списків частини та всіх видів забезпечення 05 липня 2020 року повного розрахунку він не отримав. Так відповідач лише 15 червня 2021 року здійснив донарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з липня 2015 року по лютий 2018 року у сумі 5220,59 грн, 19 вересня 2023 року виплату грошової допомоги на оздоровлення та щомісячної додаткової грошової винагороди з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення у сумі 12791,92 грн за рішенням суду у справі №140/8091/22, 28 жовтня 2023 року виплату грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану основну та додаткову відпустки, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням із неї, із застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, у сумі 40734,10 грн за рішенням суду у справі №140/7951/22.

Позивач вважає, що оскільки відповідачем було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а виплачуючи заборгованість відповідач не здійснював виплату середнього грошового забезпечення, то це є підставою для стягнення із нього відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції станом на 19 липня 2022 року) середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку (з 06 липня 2020 року по 28 жовтня 2023 року, але не більше як за шість місяців), що за розрахунком позивача становить 81834,00грн.

З наведених підстав просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позов заперечив позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.32-36). В обґрунтування цієї позиції вказав, що позивач на день виключення зі списків особового складу військової частини 05 липня 2020 року претензій щодо виплати грошового забезпечення не заявляв. При цьому виплата коштів проведена на виконання рішень судів, тобто внаслідок вирішення спору щодо необхідності їх виплати. На думку відповідача, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплат, а також на правовідносини із військовослужбовцями.

Також відповідач просив врахувати, що є органом державної влади, розпорядником коштів третього рівня, а під час розгляду такої категорії справ усталеною є судова практика щодо зменшення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Інші заяви по суті пору від сторін не надходили.

Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 04 червня 2020 року №194-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підстав підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 часини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а.с.6), а наказом від 05 липня 2020 року №232-ос виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 05 липня 2020 року (а.с.5).

Зі змісту наказу від 05 липня 2020 року №232-ос слідує, що ОСОБА_1 при звільненні належить виплатити, зокрема, компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік за 8 календарних днів, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки загальною тривалістю 84 календарних днів, грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років.

З розрахунку відповідача про нарахування індексації грошового забезпечення за період з січня 2012 року по липень 2020 року (а.с.16-17) вбачається, що ОСОБА_1 донараховано заборгованість з індексації з грошового забезпечення за період з липня 2015 року по лютий 2018 року у сумі 5300,09 грн, яку відповідно до банківської виписки за карткою позивача виплачено 15 червня 2021 року у сумі 5220,59 грн (а.с.8).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року у справі №140/8091/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2023 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2015-2016 роках, у січні 2018 року та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінетів Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, за період з січня 2016 року по лютий 2018 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

Також рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року у справі №140/7951/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 з 30 січня 2020 року перерахунок та виплату грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану основну та додаткову відпустки, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням із неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року.

Відповідно до довідки про виплачені суми на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року №140/8091/22 (а.с.10) позивачу нараховано кошти у сумі 15890,58 грн: з них компенсація втрати частини доходів - 6078,35 грн; допомога на оздоровлення за 2015 рік (з індексацією) - 215,05 грн, допомога на оздоровлення за 2016 рік (з індексацією) - 454,77 грн, допомога на оздоровлення за 2018 рік (з індексацією) - 925,70 грн, щомісячна додаткова грошова винагорода (з індексацією) - 8216,71 грн, що не заперечується відповідачем у листі від 02 листопада 2023 року №11/18168-23-Вих. Банківською випискою за карткою позивача (а.с.13) підтверджено виплату 19 вересня 2023 року коштів у сумі 12791,92 грн (сума після обов`язкових відрахувань).

Також виконуючи рішення суду від 14 серпня 2023 року у справі №140/7951/22, Військова частина НОМЕР_1 перерахувала ОСОБА_1 посадовий оклад, оклад за військовим званням та інші види грошового забезпечення та виплати, які розраховуються із посадового окладу та окладу за військовим званням, із застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено на 01 січня 2020 року, внаслідок якого донараховано кошти у сумі 13941,44 грн (а.с.20 зворот, 21). ОСОБА_1 донараховано одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 25037,00 грн, допомогу на оздоровлення у сумі 2503,70 грн, допомогу на вирішення соціально-побутових питань у сумі 285,00 грн, компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у сумі 667,66 грн, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у сумі 8166,56 грн, що становить 36659,92 грн (а.с.18-20). Всього донараховано 50601,36 грн (13941,44 + 36659,92 грн). Банківською випискою за карткою позивача підтверджено виплату коштів 28 жовтня 2023 року у сумі 40734,10 грн (сума після обов`язкових відрахувань) (а.с.14).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1-2 цього Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно з пунктом 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

З наведеного слідує, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

За правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Водночас такі питання врегульовані КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, наведеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд України в постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Отже, у цьому випадку з метою забезпечення рівності прав та дотримання принципу недискримінації у трудових відносинах підлягають застосуванню до спірних правовідносин приписи КЗпП України. Нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21 березня 2017 року у справі №826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Такого підходу дотримувався Верховний Суд й у інших постановах (від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20, від 18 листопада 2021 року в справі №600/1071/20-а, від 02 лютого 2023 року у справі №826/1575/17 та ін.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Звідси, правила статті 117 КЗпП України розповсюджується і на правовідносини, що виникають після винесення судового рішення про присудження виплат, що підлягають виплаті при звільненні з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

З матеріалів справи вбачається, що на дату звільнення з військової служби, виключення зі списку особового складу та всіх видів забезпечення (05 липня 2020 року) відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок. Виплата коштів проводилася, у тому числі і на виконання судових рішень у зв`язку із наявністю спору між сторонами щодо належних позивачу сум.

Остання сума (грошове забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористану основну та додаткову відпустки, допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням із неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, за рішенням суду у справі №140/7951/22, на картковий рахунок позивача перерахована 28 жовтня 2023 року (а.с.14), що також підтверджується листом Військової частини НОМЕР_1 від 06 листопада 2023 року №11/18439 (а.с.15). Всього ОСОБА_1 за рішеннями суду (у справі №140/7951/22 та у справі №140/8091/22) після звільнення було донараховано відповідачем 60413,59 грн (тут суд не враховує компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати у сумі 6078,35 грн, яка не є грошовим забезпеченням).

Протиправність поведінки відповідача щодо виплати не у повному обсязі грошового забезпечення та інших сум, належних позивачу, встановлена вказаними судовими рішеннями. Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку провести розрахунок із позивачем у день звільнення (нагадаємо, що останній був виключений зі списків частини та усіх видів забезпечення 05 липня 2020 року). Тобто, остаточний розрахунок проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

За встановлених у справі обставин до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчується днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником (у цьому разі з 06 липня 2020 року - наступний після виключення позивача зі списків частини та всіх видів забезпечення) по 28 жовтня 2023 року - день виплати кошти згідно з рішенням суду у справі №140/7951/23). Час затримки розрахунку становить 1209 днів.

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд зауважує, що після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 правова позиція суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення, не піддавалася зміні (відступу).

Разом з тим, правова позиція суду касаційної інстанції основана на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.

Зазначене застереження у контексті цієї справи зумовлене тим, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ), де час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності встановлених статтею 117 КЗпП України, як на дату виплату належних позивачу сум (28 жовтня 2023 року на його картковий рахунок надійшли кошти на виконання рішення суду у справі №140/7951/23), як і на дату звернення позивача до суду із цим позовом, стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому така підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, зважаючи на внесені у статтю 117 КЗпП України зміни Законом №2352-IX щодо виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, становить 184 дні, як розрахував і сам позивач.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у справі, яка розглядається, суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 31 березня 2021 року у справі №120/2617/20-а, від 20 травня 2021 року у справі №380/3007/20 та від 29 жовтня 2021 року у справі №380/5499/20.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За змістом пункту 5 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за №854/32306), розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці.

Враховуючи зазначені положення, при визначенні середньоденного заробітку позивача слід використовувати календарні дні, а не робочі.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 (а.с.39) за два останні місяці перед звільненням (травень-червень 2020 року) ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення у травні 2020 року у сумі 12664,00 грн, у червні 2020 року у сумі 14465,92 грн, а всього 27130,32 грн. Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 444,75 грн (27130,32 грн/61, де 61 кількість календарних днів у травні-червні 2020 року).

Виходячи із норм статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 81834,00 грн (444,75 грн х 184 днів).

Зі змісту статті 117 КЗпП України непрямо випливає висновок про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку (такий висновок сформовано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19).

Поряд з тим встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Враховуючи, що донарахований розмір належних позивачу сум за результатами вирішення спору у судовому порядку становить 60413,59 грн (розрахунок наведено вище), а розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 81834,00 грн, що явно перевищує розмір виплаченої суми, то суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку.

В цьому випадку суд застосовує правовий підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку викладений Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, підтриманий у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2023 року №460/10582/21.

Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат становив 318496,77 грн (з них 252783,09 грн кошти нараховані у липні грудні 2020 року відповідно до особистої картки грошового забезпечення за 2020 рік, 5300,09 грн донарахована індексація грошового забезпечення згідно з довідкою відповідача, за рішеннями суду нараховано 60413,59 грн) (а.с.11, 16 -17, 18-21).

При цьому відсоток частини коштів, що була виплачена за рішеннями судів на користь позивача, становить 19% від загальної суми всіх цих виплат.

Судом взято до уваги не лише тривалість невиплати усіх належних позивачу сум грошового забезпечення та інших виплат при звільненні 05 липня 2020 року, а й те, що позивач за вирішенням спору не звертався тривалий час після звільнення зі служби (звернувся лише у грудні 2022 року).

Виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 15548,46 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (19% від 81834,00 грн.).

Таким чином, виходячи зі встановлених судом обставин справи та заявлених меж позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково у спосіб визнання протиправними дій відповідача щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 15548,46 грн та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Одночасно суд наголошує, що суми, які визначені до стягнення як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Така правова позиція викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №2340/3023/18.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до НОМЕР_2 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього грошового забезпечення задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби.

Стягнути з 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 15548,46 грн (п`ятнадцять тисяч п`ятсот сорок вісім грн 46 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк