Справа № 420/17029/23
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову в/ч НОМЕР_1 щодо виплати йому - ОСОБА_1 , компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2023;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому - ОСОБА_1 , компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2023;

- визнати протиправною відмову в/ч НОМЕР_1 щодо виплати йому - ОСОБА_1 , середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки такого розрахунку;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому - ОСОБА_1 , середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за 1340 календарних дні затримки такого розрахунку.

Позивач зазначив, що з вересня 2014 року по 18.09.2019 року проходив військову службу та наказом від 18.09.2019 року №196 звільнений з військової служби у запас та виключений зі списків особового складу. При звільненні не була сплачена у повному обсязі індексація грошового забезпечення.

У 2021 році він звернувся до суду та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року з урахуванням базового місяця 2008 рік у розмірі 83625,33грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2022 року за апеляційною скаргою військової частини рішення скасовано та прийнято нове, яким, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018року.

На виконання рішення суду йому нараховано та виплачено 4435,68грн, що стало підставою для звернення до суду та рішенням суду від 15.08.2022 року по справі №420/8362/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2022 року, позов задоволений частково, та, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року з урахуванням базового місяця 2008 рік.

На виконання рішення йому 19.05.2023 року нараховано та виплачено 77885,16грн.

У зв`язку із затримкою виплати він звернувся до відповідача із заявою про виплату йому компенсації втрати доходу, а також середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, проте йому відмовлено з посиланням на те, що норми КЗпПУ не розповсюджуються на військовослужбовців.

Вважаючи протиправними дії відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позивач зазначив, що він відповідно до статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку з ним при звільненні.

Ухвалою суду від 14.07.2023, 24.07.2023, 23.08.2023 позов залишено без руху, надано та продовжено строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 11.09.2023 року поновлений строк на звернення до суду, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

Ухвалою суду від 13.11.2023 року витребувані докази по справі у відповідача, зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 15.01.2024 року поновлено провадження у справі, повторно витребувані докази по справі у відповідача, зупинено провадження у справі.

Ухвалою від 26.02.2024 року поновлено провадження у справі.

Відповідачем до суду поданий відзив на позов (а.с.64-73), в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, стверджуючи, що застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ, а також Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року (далі Порядок №100) до військовослужбовців є безпідставним. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачає такого виду відповідальності військової частини як виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Представник звертає увагу, що пунктом 242 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовець не виключається зі списків особового складу у разі незгоди його з розрахунком при звільненні, тобто він продовжує служити та отримувати грошове забезпечення до повного з ним розрахунку. Таким чином, встановлений інший механізм розрахунку, відмінний від сплати середнього заробітку.

Позивачу не виплачувалась індексація у зв`язку з відсутністю фінансування. Він звільнився та не пред`являв зауважень до розрахунку.

Представник також звертає увагу на те, що на виконання рішення суду позивачу 18.05.2023 нараховано та виплачено індексацію у розмірі 79121,99грн. На думку представника компенсація за затримку виплати заробітної плати на підставі ст.116 КЗпПУ відсутня. Щодо строку затримки при наявності спору та прийняття судового рішення представник посилається на практику ЄСПЛ у справі Меньшакова проти України» (заява №377/02) та Верховного Суду (постанови від 27.06.2018 року по справі №810/1543/17 та від 10.04.2019 року по справі №823/1919/16) та вказує, що такий строк закінчується не датою виплати заборгованості, а датою прийняття судом рішення.

Також представник вважає, що відсутні підстави для виплати компенсації втрати частини доходу.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України (паспорт НОМЕР_2 ), учасник бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_3 ) з вересня 2014 року по 18.09.2019 року проходив військову службу та наказом в/ч НОМЕР_1 від 18.09.2019 року № 196 звільнений з військової служби у запас та виключений зі списків особового складу.

Позивач вважаючи, що йому не виплачена у повному обсязі індексація грошового забезпечення через два роки після звільнення звернувся до відповідача щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення, проте йому було відмовлено, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року,зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018року з урахуванням базового місяця 2008 рік у розмірі 83625,33грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2022 року за апеляційною скаргою військової частини рішення скасовано та прийнято нове, яким, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018року.

На виконання рішення суду йому нараховано та виплачено 4435,68грн.

Позивач вдруге звернувся до суду та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 року по справі №420/8362/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2022 року, позов задоволений частково, та, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018року з урахуванням базового місяця 2008 рік.

На виконання рішення позивачу 19.05.2023 року нараховано та виплачено 77885,16грн.

У зв`язку із затримкою виплати позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому компенсації втрати доходу, а також середньомісячного заробітку (а.с.10-11).

Відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для задоволення заяви, посилаючись на те, що з позивачем здійснений повний розрахунок при звільненні, а тому відсутні підстави для застосування ст.116 КЗпПУ (а.с.12).

Вважаючи протиправними дії відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, яким визначена нова редакція ст.117 КЗпПУ, набрав чинності 19.07.2022 року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 10.07.2023 року та за правовим висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 28.06.2023 року по справі №560/11489/22 застосуванню підлягає ст.117 КЗпПУ в новій редакції, згідно з якою час затримки розрахунку за якій нараховується середня заробітна плата обмежений 6 місяцями.

Позивач вважає, що строк затримки розрахунку складає з 19.09.2019 року по 19.05.2023 року 1340 днів.

Проте враховуючи зміни в законодавстві, які діють з 19.07.2022 року, та звернення позивача до суду 10.07.2023 року строк затримки розрахунку складає 183 дня.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на практику ЄСПЛ у справі Меньшакова проти України» (заява №377/02), що такий строк закінчується не датою виплати заборгованості, а датою прийняття судом рішення, враховуючи правову позицію викладену Верховним Судом в постанові від 27.10.2022 року (п.102 постанови) у справі № 1.380.2019.006549, в якій зазначено, що ВПВС Суду у постанові від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17) та від 13 травня 2020 року (справа №810/451/17) дійшла висновку, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів ст.117 КЗпПУ всупереч практиці Верховного Суду України. Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпПУ поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості з заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Верховний Суд у постанові від 28.06.2023 року по справі №560/11489/22 навів аналіз застосування ст.117 КЗпПУ у розрізі зі змінами, які зазнала вказана норма, та зазначив, що питання про застосування приписів ст.117 КЗпПУ не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції. Водночас треба зазначити, що після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених ст.117 КЗпПУ підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу) і з нею загалом узгоджується підхід судів попередніх інстанцій в цій справі.

Задля забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів колегія суддів теж має дотримуватися правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені існуючі доти підходи до застосування приписів статей 116,117 КЗпПУ. На такому наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Подібним чином Верховний Суд діяв, приміром, під час розгляду справи № 460/10582/21 (постанова від 2 лютого 2023 року), у якій теж порушувалося питання про застосування правової позиції, яка викладена в згадуваній постанові Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 825/742/16.

Поза тим треба застерегти, що правова позиція суду касаційної інстанції основується на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.

Зазначене застереження у контексті цієї справи зумовлене тим, що з 19 липня 2022 року ст.117 КЗпПУ діє у редакції, викладеній згідно із Законом 2352-№2352-IX.

Звертаємо увагу, що відповідно до ст.117 КЗпПУ у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Верховний Суд зауважив, що суди попередніх інстанцій під час вирішення цього спору керувалися приписами ст.117 КЗпПУ у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом 2352-№2352-IX. Принаймні до такого висновку спонукає зміст їхніх судових рішень, надто суду апеляційної інстанції, який визначив суму, яка підлягає стягненню на користь позивача за 1743 днів (за період з 26 грудня 2017 року по 6 жовтня 2022 року), спираючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19. Але наведений у тій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, на той час ст.117 КЗпПУ діяла дещо в іншій редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Згідно з нормами КЗпПУ на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

За сталою практикою Верховного Суду метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя (постанова ВПВС від 26.06.2019 року у справі №716/9584/15-ц, від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, постанови ВС від 16.07.2020 року у справі N 400/2884/18, від 16.07. 2020 року у справі N 812/1259/17, від 13.08.2020 року у справі N 808/610/18, від 05.04.2023 року у справі N 420/12157/21.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпПУ .

За правовими висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що при звільнення позивача зі служби не виплачені всі суми належні йому до виплати при звільненні. Позивач виключений зі списку особового складу та всіх видів забезпечення наказом від 18.09.2019 року №196, проте йому нараховано та виплачено після звільнення на виконання рішень судів:

- від 14.06.2021 року по справі №420/5765/20 в редакції постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2022 року індексацію 4435,68грн;

- від 15.08.2022 року по справі №420/8362/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2022 року, виплачено 19.05.2023 року індексацію грошового забезпечення у 77885,16 грн (нараховано 18.05.2023 року -79121,99 грн).

Позивач вважає, що строк затримки розрахунку складає з 19.09.2019 року по 19.05.2023 року 1340 грн.

Однак суд вважає з урахуванням змін в законодавстві, що строк затримки складає 6 місяців, тобто 183 дня.

Що стосується розрахунку середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, то суд вважає необхідним врахувати висновки Верховного Суду викладені у постанові у справі

Щодо обчислення середньоденного заробітку позивач з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.11.2020 року у справі №160/2867/19, щодо алгорітму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати при наявності інших спеціальних норм щодо, зокрема, грошового забезпечення. Верховний Суд зазначив, що Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2, 8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для поліцейських. Тобто суди повинні застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим урахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення поліцейським, визначеного Порядком №260.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260). Пунктом 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи правовий висновок Верховного Суду середньоденне грошове забезпечення позивача необхідно обчислювати, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначити діленням грошового забезпечення за ці два місяця на число календарних днів за цей період.

Позивач звільнений з військової служби у запас та виключений зі списків особового складу наказом від 18.09.2019 року №196.

Згідно з довідкою про грошове забезпечення позивачу перед звільненням нараховано у липні 2019 року 20805,75грн, у серпні 2019 року 20391,35грн, таким чином середньоденний заробіток складає 664,47грн ((20805,75грн +20391,35):62). За затримку 6 місяців сума середнього заробітку складає 121598,01 (664,47х183) (100% розмір середнього заробітку за затримку).

Позивачу із затримкою виплачена нарахована сума індексації 83625,33 грн (виплачено 82320,84грн(79121,99 грн +4435,68грн).

При звільненні позивачу нараховано 344214,80грн (виплачено 339051,28грн). Повинно було нараховано 427840,13 грн (344214,80грн +83625,33грн), тобто це сума складає 100 відсотків.

Питома частка щодо невиплаченої індексації при звільненні складає 19,55% (83625,33грнх100/427840,13).

З урахуванням відсоткової частки невиплаченого грошового забезпечення при звільненні (19,55%) середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні за 6 місяців складає 23772,41грн, якій підлягає виплаті позивачу за затримку виплати індексації грошового забезпечення.

Суд вважає, що задоволення вимог позивача на вказану суму відповідає також принципам розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності.

Що стосується вимог позивача про визнання протиправною відмову в/ч НОМЕР_1 щодо виплати йому компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2023 та зобов`язання виплатити її, то суд дійшов висновку про їх задоволення виходячи з наступного.

Згідно з абз.7 п.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078, у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 року (далі Закон №2050-ІІІ) визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст.2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Відповідно до ст.4 Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Статтею 7 Закону визначено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Аналізуючи положення Закону №2050-ІІІ Верховний Суд дійшов правового висновку, що порушенням прав особи на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати основного доходу є відмова за заявою позивача.

За приписами ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 18.08.2023 року по справі № 460/4166/20 підтримана раніше викладена позиція Верховного Суду та зазначено, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону №2050-ІІІ та Порядку № 159, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому, тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою від 19.05.2023 року щодо нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходу, проте отримав відповідь про відмову у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходу.

Таким чином, позивачем дотримано положень Закону №2050-ІІІ, проте відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому компенсацію втрати частини доходу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті в ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2023.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 23772,41грн.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2023.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва