Справа № 686/25160/23
Суддя: Павловська А. А.
Дата ухвалення: 2024-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/686/14/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючої судді Павловської А.А.,

з участю секретаря судового засідання Вороніної К.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представниці позивачки Річко О.О.,

перекладачки Вікарної Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницький адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Хмельницькій області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни,

встановив:

21.09.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому вказала, що 12 вересня 2023 року рішенням головного спеціаліста УДМС України в Хмельницькій області ОСОБА_2 її було видворено до країни походження або до третьої країни. Вважає, що дане рішення є передчасним та протиправним. При його прийнятті не було взято до уваги той факт, що вона неодноразово зверталась з заявою про надання їй статусу біженця, так як має побоювання стати жертвою переслідувань через релігійні переконання (участь в діяльності організації Свідків Єгови) в російської федерації, та вона отримувала усну відмову, крім цього, та території України проживає їх чоловік і розлука з ним є порушення її прав. З метою захисту своїх право позивач звернулась до суду і просить визнати рішення Управління ДМС України у Хмельницькій області від 12 вересня 2023 р., щодо видворення її до країни походження або до третьої країни протиправним та скасувати його.

В судовому засіданні позивачка та її представниця позов підтримали, просили задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві.

Представниця відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, пояснивши, що процедури прийняття оскаржуваного рішення було дотримано, а відповідач діяв на підставі закону і в межах наданих повноважень. Просить в позові відмовити.

Заслухавши позивачку, представниць сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов слід задовольнити з таких мотивів.

Положеннями ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Встановлено, що 12 вересня 2023 року відносно ОСОБА_1 було винесено постанову про накладання адміністративного стягнення серії ПН МХМ 001107 та визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. підставою стало встановлення у зазначеній постанові порушення позивачкою правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме те, що вона вчасно не залишила територію України після закінчення терміну дії посвідки на тимчасове проживання.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24.11.2023 року постанову серії ПН МХМ 001107 від 12 вересня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, винесену заступником начальника управління ДМС в Хмельницькій області Майданом В.Б. за ч.1 ст.203 КУпАП, скасовано. Рішення набрало законної сили 31.01.2024. У зазначеному рішенні підставою скасування постанови зазначено те, що під час вирішення питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не встановлювався факт наявності умислу в діях позивачки, які були пов`язанні з порушенням правил перебування на території України, а відповідно, як наслідок і наявність складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 203 КУпАП.

12 вересня 2023 року відносно ОСОБА_1 Хмельницьким РВ УДМС в Хмельницькій області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства на підставі сг.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Як вбачається з оскаржуваного рішення, підставою для його прийняття стало порушення позивачкою законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перебування її на території України понад встановлений строк, порушення передбаченого законодавством терміну, перехід на нелегальне становище, за що її було притягнуто до відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 203 КупАП.

Однак постанова про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КупАП скасована судом з підстави відсутності складу правопорушення, отже, підстави, що слугували для прийняття оскаржуваного рішення, не можуть вважатися доведеними.

Встановлюючи наявність вини позивачки у переході на нелегальне становище, як про це зазначено в оскаржуваному рішенні, слід врахувати, що 10.01.2023 і 12.09.2023 року позивачка зверталась до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області з заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на що отримала усні відмови щодо прийняття її заяви.

В зв`язку з даними відмовами в провадженні Хмельницького окружного адміністративного суду перебувала справа №560/16931/23 щодо визнання протиправною бездіяльності управління ДМС в Хмельницькій області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Представника сторін повідомлено суд, що рішення у даній справі судом першої інстанції ухвалено, однак не набрало законної сили.

Таким чином, слід дійти висновку, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем щодо позивачки передчасно, без об`єктивної оцінки всіх обставин справи у їх сукупності.

Так, відповідно до п. 14 статті 1 Закону № 3773-УІ нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Дійсно, строк дії посвідки позивачки закінчився і позивачка не виїхала до країни походження або третьої країни.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 3773-УІ, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Водночас, згідно з частиною 14 статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Як стверджує позивачка і визнає відповідач, чоловік позивачки є громадянином України і на даний час проживає на території України.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 23 січня 2020 року у справі 343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18 та від 12 серпня 2020 року у справі №55/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20.

За ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», судами застосовують при розгляді справ Конвенція та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за статтею 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі "Moustaquim v. Belgium").

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року у справі "Боррехаб проти Нідерландів" висвітлив правову позицію щодо захисту права на "сімейне життя" у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року №ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити, а саме визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або без громадянства від 12.09.2023, складене головним спеціалістом УДМС в Хмельницькій області Тагорнієм Р.В. щодо позивачки.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 19-20, 77, 286 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 013793 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки російської федерації ОСОБА_1 , прийняте 12.09.2023 головним спеціалістом УДМС України в Хмельницькій області Таргонієм Р.В..

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення до Сьомого адміністративного апеляційного суду.

Дата складення повного тексту рішення 21.02.2024.

Суддя: