Справа № 160/13975/23
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 лютого 2024 року м. Дніпросправа № 160/13975/23
(суддя Захарчук-Борисенко Н.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року у справі №160/13975/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 червня 2023 року звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області згідно з яким, просить суд:

визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській про сплату боргу (недоїмки) №Ф-113335-17/61У від 04.11.2019 року на суму 23785,08 грн;

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській про сплату боргу (недоїмки) №Ф-113335-17У від 08.10.2021 року на суму 11249,48 грн;

- стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн та витрати з оплати судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Позов обґрунтовано тим, що у період визначений оскаржуваними вимогами позивач була застрахованою особою, і єдиний внесок у спірний період нараховував та сплачував її роботодавець, що у свою чергу виключає її обов`язок зі сплати у цей період єдиного внеску ще і як особою, яка мала право провадити господарську діяльність, проте фактично її не здійснювала.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року позов задоволено повністю.

Суд, визнав протиправною та скасував податкову вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській про сплату боргу (недоїмки) №Ф-113335-17/61У від 04.11.2019 року на суму 23 785,08 грн.

Визнав протиправною та скасував податкову вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській про сплату боргу (недоїмки) №Ф-113335-17У від 08.10.2021 року на суму 11 249,48 грн.

Стягнув з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3 700,00 грн та витрати з оплати судового збору у розмірі 2147,20 грн. Рішення суду мотивовано тим, що позивач в період з 2017 по 2020 роки була офіційно працевлаштована в ПАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», ТОВ «Алакордфарма», ТОВ «Бовіос Фарм», Представництві «Ріхтер Гедеон НРТ», тобто була найманим працівником. При цьому у зазначеному періоді роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджено витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за весь період Форми ОК-5 Пенсійного фонду України. Також, суд першої інстанції зробив висновок про те, що враховуючи складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони та публічний інтерес до справи є співмірною з предметом спору, вчиненими адвокатом діями та наданими послугами у вказаній справі буде сума 3700 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що позивач має заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 35034,56 грн яка утворилася у період з 2017 року по 2020 рік. Відповідач зазначає про неповне дослідження судом першої інстанції обставин справи, що вплинуло на правильність її вирішення, а саме судом першої інстанції не враховано те, що позивач з липня по грудень 2018 року та у позивач не був застрахованою особою та ЄСВ не сплачував. Також, відповідач вказує на неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, позивач зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 з 18.12.2002 року по 12.11.2021 року була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності.

Відповідачем 04 листопада 2019 року було сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-113335-17/61У на суму 23785,08 грн (а.с.57).

08 жовтня 2021 року відповідачем сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-113335-17/У на суму 11249,48 грн (а.с.55).

Законність та обґрунтованість вищезазначених вимог є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI).

Відповідно до статті 1 Закону №2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 1 статті 4 Закону №№ 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є: роботодавці; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності; члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах; особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.

Пунктом п`ятим частини першої цієї статті до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або осіб, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Платниками єдиного внеску є роботодавці та особи, які забезпечують себе працею самостійно (у т.ч. фізичні особи - підприємці).

В силу вимог статті 4 Закону №2464-VI роботодавців та фізичних осіб - підприємців визначено окремими платниками єдиного внеску.

В силу вимог Закону №2464-VI за найманого працівника єдиний внесок сплачує роботодавець; фізична особа - підприємець сплачує єдиний внесок самостійно.

Зазначені механізми передбачені з метою участі усіх без винятку працюючих осіб (у тому числі, і тих, що забезпечують себе працею самостійно) у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року прийнятої у справі № 440/2149/19 зробив висновок про те, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається, з матеріалів справи, позивач у період з січня 2017 року по липень 2018 року та з січня 2019 року по грудень 2020 року була найманим працівником та роботодавцем було сплачено єдиний соціальний внесок за позивача, що підтверджується відомостями довідок ОК-5 та ОК-7 (а.с.10-15).

Тобто, позивач у період з січня 2017 року по липень 2018 року та з січня 2019 року по грудень 2020 року, включно перебував у трудових відносинах та, як наслідок, у роботодавця за вказаний період виник обов`язок щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суми нарахованої позивачу до виплати заробітної плати за видами виплат, та сплачувати його (єдиний внесок) за позивача у встановленому законом порядку, в розмірі, не меншому мінімального страхового внеску за місяць.

Враховуючи те, що у період з січня 2017 року по липень 2018 року та з січня 2019 року по грудень 2020 року позивач був застрахованою особою і платником єдиного внеску за нього був роботодавець, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нарахування позивачу заборгованості зі сплати ЄСВ за вказаний період є протиправним, як наслідок оскаржувані позивачем вимоги щодо нарахування заборгованості зі сплати ЄСВ в цій частині є протиправними та підлягають скасуванню.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує і те, що відповідачем до суду не надано будь-яких доказів, що позивачем отримувався дохід у вищезазначений період від здійснення підприємницької діяльності.

Щодо нарахування відповідачем заборгованості зі сплати ЄСВ за період з липня по грудень 2018 року у розмірі 4914,36 грн (3 квартал 2018 року 2457,18 грн та 4 квартал 2018 року 2457,18 грн), суд апеляційної інстанції зауважує, що враховуючи той факт, що позивач у цей період не був застрахованою особою і єдиний внесок за нього роботодавцем не сплачувався, колегія суддів зробила висновок про законність вимог №Ф-113335-17/61У та №Ф-113335-17/У у цій частині, та як наслідок відсутності підстав для їх скасування у цій частині.

Враховуючи зазначене, вимога №Ф-113335-17/61У від 04.11.2019 року на суму 23785,08 грн підлягає скасуванню в частині визначення боргу у розмірі 18870,72 грн, виходячи із розрахунку 23785,08 грн 4914,36 грн.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-113335-17У від 08.10.2021 року на суму 11249,48 грн підлягає скасуванню в частині визначення боргу у розмірі 6335,12 грн, виходячи із розрахунку 11249,48 грн 4914,36 грн.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1073,60 грн судового збору, сплаченого при поданні позову.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 1 ст.132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частинами 1 та 2 ст.16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04, п. 269).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі є правомірність законність та обґрунтованість вимог якими позивачу визначено грошове зобов`язання на загальну суму 35034,56 грн, в той час як правничу допомогу адвокатом визначено у розмірі 5000 грн, що свідчить про відсутність співмірності заявлених позовних вимог та розміру правничої допомоги визначеної адвокатом, а тому суд апеляційної інстанції зробив висновок про необхідність зменшення загального розміру присудженої до відшкодування позивачу правничої допомоги у цій справі до 2000 грн.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року справі №160/13975/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Дніпропетровській області №Ф-113335-17/61У від 04.11.2019 року в частині нарахування ОСОБА_1 заборгованості з єдиного внеску на суму 18870,72 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Дніпропетровській області №Ф-113335-17У від 08.10.2021 року в частині нарахування ОСОБА_1 заборгованості з єдиного внеску на суму 6335,12 грн.

У задоволенні позову в іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат понесених на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень та в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2024 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва