Справа № 260/37/24
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 лютого 2024 рокум. Ужгород№ 260/37/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, в якому просить: 1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не зарахування в повному обсязі до спеціального стажу періоди роботи ОСОБА_1 у закладах освіти: - з 02.08.1990 по 31.08.2003 р. в Бедевлянській середній школі; - з 01.09.2003 по 22.05.2023 у Біловарському закладі загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області; 2) скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову в призначенні пенсії №53 від 03.07.2023 р.; 3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 в повному обсязі до спеціального стажу періоди її роботи з 02.08.1990 по 31.08.2003 в Бедевлянській середній школі, з 01.09.2003 по 22.05.2023 у Біловарському закладі загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області та призначити з 26.06.2023 року пенсію за вислугу років згідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019 року.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період з 02 серпня 1990 року по 22 травня 2023 року вона безперервно працювала у закладах і установах освіти на посаді вчителя. 26 червня 2023 року вона звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику освіти, до якої долучила всі необхідні підтверджуючі документи. Однак за результатами розгляду такої заяви у призначенні пенсії було відмовлено з огляду на відсутність необхідного спеціального страхового стажу. При цьому органом Пенсійного фонду України безпідставно не було враховано рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 та не зараховано до її страхового стажу окремі періоди роботи, хоча такі були підтверджені належними документами.

24 січня 2024 року відповідач 1 подав до суду відзив на позову заяву №0700-0902-8/4728 від 22.01.2024, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив. Так, зазначив, що спеціальний страховий стаж позивача станом на день звернення до органу Пенсійного фонду України становив 23 років 10 місяців 01 день, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років. При цьому стверджує, що за результатами розгляду поданих позивачем документів до страхового стажу були зараховані всі можливі період згідно з відомостями реєстру застрахованих осіб Державного Реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Зазначає, що позивачці не було зараховано до спеціального страхового стажу періоди роботи з 02.08.1990 по 31.08.2003 в Бедевлянській середній школі та з 01.09.2003 по 22.05.2023 в Біловарському закладі загальної середньої освіти І-ІІ ступенів, однак аргументацію причин такої відмови не вказує.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 надано відповідачу 2 строк для подання відзиву на позов. Окрім того, повідомлено про передбачені ч. 4 ст. 159 КАС України наслідки не подання суб`єктом владних повноважень відзиву на позову.

Вказана ухвала була надіслана до електронного кабінету Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в підсистемі «Електронний суд» та отримана 10 січня 2024 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, складеною уповноваженим працівником Закарпатського окружного адміністративного суду.

Однак відповідач 2 відзив у встановлений судом строк до суду не надіслав, про причини неподання такого не повідомив, про продовження процесуального строку для його подання не клопотав.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

З огляду на вищенаведене суд вважає за можливе застосувати наслідки, передбачені ч. 4 ст. 159 КАС України.

Дослідивши подані сторонами документи та матеріали справи, розглянувши доводи сторін, наведені ними в письмових заявах, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) від початку своєї трудової діяльності (02 серпня 1990 року) та до виникнення спірних правовідносин працювала на посаді вчителя у Бедевлянській середній школі та Біловарській ЗОШ І ІІ ст. (далі перейменована на Біловарський заклад загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області).

26 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУ ПФУ в Закарпатській області) із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Вказана заява позивача, відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі ГУ ПФУ у Вінницькій області).

За результатами розгляду такої заяви рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області №53 від 03.07.2023 у призначенні пенсії ОСОБА_1 було відмовлено. Вказане рішення мотивоване тим, що мінімально необхідний спеціальний страховий стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, згідно з законодавчими нормами становить 26 років 6 місяців. Однак спеціальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 23 років 10 місяців 01 день, що є недостатнім.

При цьому, як вбачається з наявного у відмовній пенсійній справі позивача розрахунку страхового стажу, до такого спеціального страхового стажу не зараховано періоди роботи з 23.04.1996 по 31.08.1999 та з 11.10.2017 по 30.11.2022. Поряд з цим будь-якої аргументації підстав такого не зарахування рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області №53 від 03.07.2023 не містить.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, вважаючи його таким, що порушує передбачене законодавством право на пенсію, ОСОБА_1 звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 частини першої Європейської соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Ст. 46 Конституції України також передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульоване положеннями Законів України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон №1788) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058) (в редакціях, чинних на момент прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії).

Відповідно до п. 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2147-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Так, нормами ст. 51 Закону №1788 передбачено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Ст. 52 Закону №1788 визначений перелік працівників, які мають право на пенсію за вислугу років, до яких, в тому числі, відносяться працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788 (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Проте, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 (далі - Закон №213), який набрав чинності з 01.04.2015, пункт «е» статті 55 Закону №1788 було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:

- з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

- з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

- з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

- з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

- з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

- з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

- з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

- з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

- з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

- з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

У подальшому згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015 (далі - Закон №911) до статті 55 Закону №1788 з 01.01.2016 також були внесені зміни, відповідно до якого пункт «е» вказаної статті має наступний зміст, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Отже, Закон №911 встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме : 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

Проте, рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законами №213, №911.

Конституційний Суд України, приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Враховуючи викладене, суд вважає, що з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначенні позивачу пенсії за вислугою років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788 необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законами №213 та №911.

Отже, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.07.2022 по справі №440/1286/20, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Підставою для відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за нормами п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788, відповідно до рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області №53 від 03.07.2023, є те, що спеціальний страховий стаж ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років, становить 23 років 10 місяців 01 день, при мінімально необхідному 26 років 6 місяців.

Однак протиправність таких суджень доведено вищезазначеними законодавчими нормами.

Щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 23.04.1996 по 31.08.1999 суд зазначає наступне.

Під «страховим стажем» згідно ч. 1 ст. 24 Закону №1058 розуміють період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058).

Положеннями ст. 62 Закону №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказане кореспондується також з положеннями п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р. (далі Інструкція) та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 р.

П. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» визначено, що заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції, до трудової книжки вносяться наступні відомості: про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.3 Інструкції записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (2.4 Інструкції).

Судом встановлено, що при зверненні до органу Пенсійного фонду України ОСОБА_1 подала, серед іншого, трудову книжку НОМЕР_1 від 01.09.2000, довідку про підтвердження спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років, видану Бедевлянським опорним закладом загальної середньої освіти І ІІІ ступенів Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області №220 від 23.06.2023, довідку про перейменування навчальних закладів.

З таких відомостей можна достеменно встановити, що ОСОБА_1 працювала на посаді вчителя фізики у Бедевлянській середній школі у період з 02 серпня 1990 року по 01 вересня 2003 року.

Незважаючи на це ГУ ПФУ у Вінницькій області при розгляді поданої ОСОБА_1 заяви не зарахувало до її спеціального страхового стажу період роботи з 23.04.1996 по 31.08.1999. Жодних мотивів такого не зарахування спірне рішення не містить.

Вирішуючи спори, суд повинен досліджувати правомірність рішення суб`єкта владних повноважень на момент його прийняття та не може обґрунтовувати юридичну правомірність таких актів в контексті обставин, що не були підставою їх прийняття. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і домислах.

За правилами, встановленими ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Разом з тим, нормами ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок доказування в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) та переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Варто зазначити, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (п. 36 рішення Європейського суду з прав людини від 01 липня 2003 року у справі «Suominen v. Finland»).

У Рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020 вказано що одним зі складових елементів загального принципу юридичної визначеності є вимога (як принцип) передбаченості приписів права. Європейський суд з прав людини при трактуванні принципу передбаченості юридичної норми зазначив: «Припис не може розглядатись як «право», якщо його не сформульовано з достатньою мірою чіткості, даючи громадянинові змогу регулювати свою поведінку: громадянин повинен мати змогу (отримавши при потребі відповідну пораду) передбачити - до тієї міри, що є допустимою за конкретних обставин, - наслідки, що їх може спричинити конкретна дія» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «The Sunday Times v. The United Kingdom»).

Принцип правової визначеності є складовою частиною принципу верховенства права. Основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України висловлені у рішеннях від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109 рішення від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови»).

Окрім того, принцип правової визначеності є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання).

Суд вважає, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Європейською Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Конституційний Суд України неодноразового акцентував на тому, що держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією; з цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне юридичне регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини (Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Разом з тим, оскаржене в даній адміністративній справі рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області зазначеному принципу не відповідає, оскільки не містить підстав не зарахування період роботи з 23.04.1996 по 31.08.1999 до спеціального страхового стажу ОСОБА_1 . Суд вважає, що вказана обставина суперечить також принципам законності та верховенства права, як основоположних принципів демократичної держави та породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав не призначення пенсії.

В свою чергу в ході розгляду даної адміністративної справи судом встановлено, що період роботи з 23.04.1996 по 31.08.1999 підтверджено відомостями трудової книжки ОСОБА_1 та довідкою про підтвердження спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Так, відомості про прийняття та звільнення з роботи зроблені акуратно, кульковою ручкою, завірені підписом уповноваженої особи та печаткою закладу освіти. Дослідивши копії трудової книжки, надані позивачем та органом Пенсійного фонду України в складі відмовної пенсійної справи, суд встановив, що записи в таких відповідають вимогам Інструкції.

Суд вважає, що враховуючи приписи ч. 2 ст. 77 КАС України, тягар доведення правомірності прийнятого рішення покладається саме на суб`єкт владних повноважень. Однак відповідач 2, всупереч процесуальному обов`язку відзив на позов не надав, а тому в силу ч. 3 ст. 159 КАС України суд розцінює неподання відзиву як визнання позову.

За результатами розгляду даної адміністративної справи судом встановлено, що наявний у ОСОБА_1 спеціальний страховий стаж з урахуванням встановлених судом в даній адміністративній справі обставин та відомостей розрахунку стажу, наявного в матеріалах відмовної пенсійної справи, станом на 11 жовтня 2017 року перевищує мінімально необхідні 25 років, передбачені п. «е» ст. 55 Закону №1788.

З огляду на вищенаведене, суд вважає рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області №53 від 03.07.2023 протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Разом з тим, оскільки частина періоду трудової діяльності, відомості про яку містяться в трудових книжках ОСОБА_1 , самостійно зарахована до спеціального страхового стажу позивача органом Пенсійного фонду України, суд вважає, що достатнім буде зобов`язати відповідача 2 зарахувати до спеціального страхового стажу позивача періоди роботи з 23.04.1996 по 31.08.1999.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону №1058, пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Що стосується не зарахування до спеціального страхового стажу ОСОБА_1 при вирішенні питання наявності права на призначення пенсії за вислугу років періоду роботи з 11.10.2017 по 30.11.2022 суд зазначає наступне.

Як встановлено вище, враховуючи положення п.2-1 та п.16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058, пенсія за вислугу років згідно з п. «е» ст. 55 Закону №1788 може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення, станом на 11 жовтня 2017 року.

В свою чергу спірний в даній адміністративній справі стаж роботи ОСОБА_1 на посаді вчителя у Біловарському закладі загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області з 11.10.2017 по 30.11.2022 виходить за межі встановленого законодавством кінцевого терміну. Тобто в даному випадку ГУ ПФУ у Вінницькій області, вирішую питання наявності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років, правомірно виходило з наявності у неї спеціального страхового стажу саме станом на 11 жовтня 2017 року.

В той же час, у разі наявності необхідного спеціального стажу станом на 11.10.2017, а відповідно і наявності в особи права на пенсію за вислугу років, стаж роботи в закладах освіти, набутий після 11.10.2017, не може враховується при визначенні права на пенсію, а впливає на розрахунок вже самого розміру пенсії.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що період роботи позивача з 11.10.2017 по 30.11.2023 не є спірним періодом в контексті правовідносин, що розглядаються в межах цієї справи, оскільки спірні відносини між сторонами виникли з приводу наявності чи відсутності в позивача самого права на призначення пенсії за вислугу років.

Тому у позовній вимозі в цій частині слід відмовити.

Окрім того, не підлягає задоволенню позовна вимоги про визнання протиправними дій відповідача 2, оскільки права позивача порушені саме рішенням №53 від 03.07.2023, а скасування такого є в даному випадку належним та достатнім способом захисту.

Таким чином, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 243, 245, 246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (місцезнаходження: пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, буд. 7, м. Вінниця, 21100, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову в призначенні пенсії №53 від 03.07.2023 р.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до спеціального страхового стажу ОСОБА_1 при прийнятті рішення про призначення пенсії за вислугу років період її роботи з 23.04.1996 по 31.08.1999 в Бедевлянській середній школі.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити з 26.06.2023 року ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ.

5. В решті позову відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, буд. 7, м. Вінниця, 21100, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 645,98 грн. (Шістсот сорок п`ять гривень 98 коп.) судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін