Справа № 496/7062/23
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Скрипченка В.О.
21 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 496/7062/23
У справі №496/7062/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,
щодо постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2024, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30.11.2023 скасовано та прийнято нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті серії серії АА № 00012411 від 24.07.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП. Закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП. В решті позову відмовлено.
Відповідно до статті 34 КАС України усі питання, що виникають під час колегіального розгляду адміністративної справи, вирішуються більшістю голосів суддів.
При прийнятті рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення. Головуючий у судовому засіданні голосує останнім.
Суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
На підставі статті 34 КАС України вважаю за необхідне висловити окрему думку щодо постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2024 у цій справі.
Так, спірні правовідносини виникли у зв`язку із винесенням Укртрансбезпекою постанови серії АА № 00012411 від 24.07.2023 про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 132-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Зі спірної постанови вбачається, що 06.07.2023 року о 08:00 год. за адресою Н-11, км 76+702, Дніпропетровська обл., автоматичним пунктом фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті зафіксовано ТЗ марки SCANIA R440, реєстраційний номер НОМЕР_1 , із перевищенням нормативних параметрів, зазначених пунктом 22.5 ПДР, а саме загальної маси транспортного засобу на 9,575% (3,83 тон).
Одним із доводів позовної заяви в обґрунтування протиправності притягнення позивача до адміністративної відповідальності зазначено, що ТЗ SCANIA R440, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є спеціалізованим вантажним сідловим тягачем, який перевозив причеп реєстраційний номер НОМЕР_2 , що є контейнеровозом. У зв`язку з чим позивач зазначив, що пункт 22.5 ПДР України дозволяє рух тягача з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 44 тони.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції відхилив такі доводи позивача з огляду на те, що в межах спірних правовідносин причеп не використовувався як контейнеровоз, тому максимально допустиме навантаження для транспортного засобу відповідно до пункту 22.5 ПДР України є 40 тон.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд послався на підпункт "Б" пункту 22.5. ПДР України, яким передбачено, що рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують фактичної маси в 44 тони для трьохвісного автомобіля (тягача) з трьохвісним напівпричепом (контейнеровозом), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів. Суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки згідно зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , причеп є трьохвісним контейнеровозом марки BRANDYS, реєстраційний номер НОМЕР_4 , маса його навантаження дозволяється 44 тони, тому автоматична фіксація маси транспортного засобу відповідачем у розмірі 43,830 тони, фіксація перевищення на 3,83 тони є невірною.
Вважаю, що такі висновки суду апеляційної інстанції зроблені на підставі неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та помилкового розуміння норм матеріального права.
Стосовно помилкового підходу до тлумачення та застосування норм ПДР України.
Суд не врахував те, що відповідно до пункту 22.5 Правил дорожнього руху навантаження в 44 т допускається для трьохвісного автомобіля (тягача) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровозом), що здійснює перевезення одного або більш |контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра.
Тобто, визначальною обставиною є не лише тип транспортного засобу (контейнеровоз), а й одночасне здійснення перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра, тобто одиниця транспортного обладнання.
У Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом дано визначення н/причеп-контейнеровоз - транспортний засіб спеціалізованого призначення, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів певних категорій-контейнерів.
Також, Наказом №363 наведено визначення вантажного контейнера як одиниці транспортного обладнання багаторазового використання, призначеного для перевезення та короткочасного зберігання вантажів без проміжних перевантажень, зручна для механізованого навантаження та розвантаження, завантаження та вивантаження (внутрішній об`єм дорівнює 1 куб.м і більше).
Розрізняють контейнери універсальні, спеціалізовані і контейнери-платформи.
Відповідно до пунктів 17.1 - 17.5 Наказу №363 універсальні автомобільні контейнери призначені для перевезення дрібних партій вантажів без тари, у первинній або у полегшеній тарі. В цих контейнерах перевозяться продовольчі і промислові товари широкого споживання, продукція виробничо-технічного призначення, сільськогосподарські продукти і домашні речі громадян.
Забороняється перевозити в універсальних контейнерах вантажі, які швидко псуються, сипучі вантажі без тари, вибухові, займисті, їдкі та отруйні речовини, смердючі вантажі та ті, які забруднюють стіни і підлогу контейнера, а також вантажі, які не можуть бути завантажені в контейнер або вивантажені з нього без застосування вантажно-розвантажувальних механізмів.
Окремі вантажні місця, які подаються для перевезення в контейнері, мають бути масою не більше 80 кг.
Спеціальні контейнери належать вантажовідправникам і вантажоодержувачам та призначаються для перевезення автомобільним транспортом певних видів вантажів, які потребують додержання особливих умов під час транспортування.
Універсальні автомобільні контейнери, що належать Перевізникам, повинні мати єдину нумерацію, а також нанесене фарбою, що контрастно виділяється від кольору контейнера, таке маркування: розпізнавальний знак; номер контейнера; найменування власника контейнера; вантажність і маса тари контейнера, кг; внутрішній об`єм контейнера, куб.м; місце, місяць і рік виготовлення контейнера; час останнього капітального ремонту і наступного ремонту контейнера.
Номер контейнера наноситься на всіх бокових стінках, даху і всередині контейнера.
Універсальні автомобільні та спеціальні контейнери, які належать власникам вантажу, повинні мати маркування, яке запроваджене власником майна. При цьому обов`язково наноситься вантажність і маса тари контейнера, а також внутрішній об`єм контейнера (куб.м).
Крім цього, відповідно до вимог пункту 17.15 Наказу №363, після завантаження вантажу вантажовідправник повинен зачинити контейнер, закріпити ручку замка контейнера дротом діаметром не менше 2 мм, опломбувати контейнер у порядку, передбаченому розділом 9 цих Правил навісити бірку довжиною 120-150 мм і шириною 80-100 мм, на якій зазначаються пункти відправлення та призначення вантажу і найменування вантажоодержувача.
Відповідно до наданої позивачем фотографії (а.с. 22) та фотофіксації правопорушення (а.с. 76, 77, 81, 82) вбачається, що на розташованому на напівпричепі реєстраційний номер 191-120А контейнері відсутнє маркування: розпізнавальний знак, номер контейнера; найменування власника контейнера; вантажність і маса тари контейнера, та інша інформація відповідно до вимог Наказу №363. Напівпричіп має тентований верх, тобто до конструкції контейнера внесено зміни.
При цьому, позивачем до матеріалів справи не долучено належних доказів, що під час проведення габаритно-вагового контролю ТЗ здійснювалися безпечні вантажні перевезення в контейнері згідно з їх призначенням, а також не надано доказів на підтвердження того, який вантаж перевозився та у який спосіб.
З огляду на наведене вважаю, що у спірних правовідносинах здійснювалися вантажні перевезення транспортним засобом, який є контейнеровозом, але не використовувався в момент зафіксованого порушення як контейнеровоз.
Також, здійснене позивачем перевезення не є перевезенням змінного кузову.
Отже, з огляду на викладені обставини з урахуванням наведених норм права, та беручі до уваги подані сторонами докази, вважаю, що в даному конкретному випадку, максимально допустиме навантаження для транспортного засобу SCANIA R440, реєстраційний номер НОМЕР_1 є 40 т, що було вірно встановлено судом першої інстанції.
Поряд з цим змушений констатувати, що постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2023 року не містить доводів, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, як і не містить мотивів відхилення аргументів відповідача, що були ним викладені у відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу.
Між тим, відповідно до частини першої статті 129 Конституції суди зобов`язані вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, серед іншого, означає врахування тлумачення Конвенції з прав людини, яке надається Європейським судом з прав людини як мінімальний стандарт демократичного суспільства.
Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05 лютого 2009 року у справі "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03 липня 2014 року у справі "Мала проти України", від 07 жовтня 2010 року у справі "Богатова проти України").

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21 березня 2000 року у справі "Дюлоранс проти Франції", від 07 березня 2006 року у справі "Донадзе проти Грузії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", від 23 червня 1993 року у справі "Руїз-Матеос проти Іспанії").

У підсумку не вбачаю жодних підстав, передбачених статтею 317 КАС України для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Суддя: В.О.Скрипченко