Справа № 460/888/24
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2024-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 лютого 2024 року м. Рівне №460/888/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач-1), в якому просила суд:

- визнати незаконним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 13.12.2023 №30 про відмову у призначені пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області врахувати до страхового стажу, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 16.08.1991, період роботи з 01.03.2005 по 30.06.2005, з 01.05.2008 по 31.12.2008, та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня звернення із заявою про призначення пенсії 11.12.2023.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернулася до відповідача-1 із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак отримала відмову у зв`язку з недостатністю спеціального стажу роботи станом на 11.10.2017, який, на думку органу Пенсійного фонду, повинен складати не менше 26 років 6 місяців. Не погоджуючись із таким рішенням пенсійного органу, позивач зазначила, що основним документом, який підтверджує стаж роботи працівника, є трудова книжка, відповідальність за ведення якої несе роботодавець, а тому, на працівника не може покладатися відповідальність за недоліки у записах трудової книжки й, відповідно, впливати на його страховий стаж та призначення пенсії. Крім того, позивач стверджує, що незважаючи на незарахування відповідачем-1 до стажу її роботи періодів з 01.03.2005 до 30.06.2005 та з 01.05.2008 до 31.12.2008, останній все одно повинен був призначити їй пенсію за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з огляду на наявність у неї необхідного стажу роботи у закладах освіти понад 25 років, та з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019. Водночас, пенсійним органом безпідставно не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей та/або документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити страховий стаж позивача. З наведених підстав, позивач просила позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 29.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №460/888/24 та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Того ж дня, ухвалою суду до участі у справі залучено другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, м. Рівне, вул. О. Борисенка, 7; ), у зв`язку з чим розгляд справи розпочато спочатку; вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

09.02.2024, з використанням підсистеми «Електронний суд», від відповідача-1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги є необґрунтованими. На підтвердження заявлених заперечень, відповідач-1 зазначив, що для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», спеціальний стаж особи станом на 11.10.2017 має становити 26 років 6 місяців. У той же час, відповідно до поданих документів, тривалість стажу роботи позивача за спеціальністю становить 25 років 05 місяців 18 днів. При цьому, пояснив, що до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 01.03.2005 до 30.06.2005, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про суми заробітку та сплату страхових внесків за зазначений період. Крім того, за наданими документами до страхового та спеціального стажу роботи позивача не зараховано період роботи з 01.05.2008 до 31.12.2008 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 16.08.1991, оскільки в системі персоніфікованого обліку відсутні відомості про роботу та спеціальний стаж за зазначений період, а будь-які інші документи, що підтверджують спеціальний стаж роботи, позивачем не долучені. Враховуючи відсутність у позивача необхідного обсягу спеціального стажу роботи, відповідач-1 стверджує про відсутність у неї права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а відтак, і про правомірність прийнятого ним рішення про відмову у призначенні пенсії. З наведених підстав, відповідач-1 просив відмовити у задоволенні позову повністю.

22.02.2024, з використанням підсистеми «Електронний суд», відзив на позовну заяву до суду подало також Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-2), за змістом якого не погодилося з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, у повному обсязі та вважає його вимоги безпідставними. В обґрунтування своїх заперечень пенсійний орган вказав, що з огляду на чинні положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням норми пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, особа набуває право на призначення пенсії за вислугу років незалежно від віку за умови, що вона має спеціальний стаж не менше 25 років станом на 01.04.2015, не менше 25 років 6 місяців на 01.01.2016 та не менше 26 років 6 місяців на 11.10.2017. Разом з тим, відповідно до поданих позивачем документів, спеціальний стаж за вислугою років, зарахований станом на 11.10.2017, складає лише 25 років 05 місяців 18 днів. А тому, на переконання відповідача-2, підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» немає. Крім того, не погоджуючись з вимогою позивача щодо зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.03.2005 до 30.06.2005 та з 01.05.2008 до 31.12.2008, органом Пенсійного фонду наведено аргументи, аналогічні доводам відповідача-1. Таким чином, відповідач-2 вважає оскаржувану відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області обґрунтованою та такою, що відповідає нормам чинного пенсійного законодавства. З наведених підстав, відповідач-2 просив відмовити у задоволенні позову повністю.

В силу приписів частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим Демидівським РВ УМВС України у Рівненській області 05.01.1999 (а.с.61-65).

11.12.2023 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до якої долучила відповідні підтверджуючі документи (а.с.83-85).

Зазначену заяву розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, за результатами чого прийнято рішення від 13.12.2023 №30 про відмову у призначені пенсії за вислугу років у зв`язку із недостатністю стажу роботи за спеціальністю станом на 11.10.2017.

У рішенні зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви:

- за наданими документами до страхового стажу не зараховано період з 01.03.2005 по 30.06.2005, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про суми заробітку та сплату страхових внесків за зазначений період;

- за наданими документами до страхового та спеціального стажу роботи не зараховано період з 01.05.2008 по 31.12.2008 згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 16.08.1991, оскільки в системі персоніфікованого обліку відсутні відомості про роботу та спеціальний стаж за зазначений період. Будь-які інші документи, що підтверджують спеціальний стаж роботи не долучені (а.с.96).

Вважаючи відмову у призначенні пенсії протиправною, а підстави незарахування періодів роботи до страхового стажу безпідставними, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право на отримання пенсії як складова права на соціальний захист є конституційним правом громадян.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058-IV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

За змістом преамбули до Закону №1058-IV, цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

За нормами частини першої статті 5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII (далі Закон №2148-VIII) набрав чинності 11.10.2017.

Таким чином, слід дійти висновку, що пенсії за вислугу років згідно із нормами Закону №1788-XII призначаються за умови наявності в особи станом на 11.10.2017 визначеного Законом №1788-XII страхового і спеціального стажу.

Відповідно до статті 2 Закону №1788-XII, за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно зі статтею 7 Закону №1788-ХІІ, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

За змістом статті 51 вказаного Закону, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону №1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

За правилами пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII (у редакції, що діяла до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII (далі Закон №213-VIII) та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII (далі Закон №911-VIII)), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому, з прийняттям Закону №213-VIII підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-XII, а з прийняттям Закону №911-VIII встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-XII) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно з пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (у редакції Закону №911-VIII), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:

які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;

1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:

50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;

50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;

51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;

51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;

52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;

52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;

53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;

53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;

54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;

54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;

55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Проте, 04.06.2019 Конституційним Судом України ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII та Законом №911-VIII.

Конституційний Суд України, ухвалюючи вищезазначене рішення №2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що для запровадження юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Згідно зі статтею 51 Закону №1788-XII, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм Конституційний Суд України виснував, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

У зв`язку з цим, Конституційний Суд України дійшов висновку, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788-XII, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей першої, третьої, частини третьої статті 22, статті 46 Конституції України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-XII щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788-XII, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-XII поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-XII.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни, внесені до статті 55 Закону №1788-XII Законом №213-VIII та Законом №911-VIII- неконституційними.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019.

Отже, починаючи з 05.06.2019 положення пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З огляду на наведене, доводи відповідачів про те, що після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 04.06.2019 №2-р/2019, особа набуває право на призначення пенсії за вислугу років незалежно від віку за умови, що вона має спеціальний стаж не менше 25 років станом на 01.04.2015, не менше 25 років 6 місяців на 01.01.2016 та не менше 26 років 6 місяців на 11.10.2017, не заслуговують на увагу суду.

З аналізу вищевказаних правових норм слід дійти висновку, що єдиною умовою для набуття позивачем права на призначення пенсії за вислугу років є наявність у неї станом на 11.10.2017 (дату набрання чинності Законом №2148-VIII) не менше 25 років спеціального стажу роботи.

При цьому, суд враховує, що за змістом положень статті 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до записів наявної у матеріалах справи трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 16.08.1991, у період з 16.08.1991 до 30.08.2022 позивач працювала вчителем у Золочівській загальноосвітній школі Демидівського району Рівненської області (назву закладу вказано без урахування її змін у зв`язку із реорганізаціями освітнього закладу у відповідний період) (а.с.18-23).

Суд зазначає, що Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (далі Перелік №909).

Згідно з розділом 1 Переліку №909, робота на посаді учителя загальноосвітнього навчального закладу дає право на призначення пенсії за вислугу років.

З наведеного слід дійти обґрунтованого висновку, що загальний стаж роботи позивача на посаді вчителя загальноосвітнього навчального закладу, тобто на посаді, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років, становить понад 31 рік, а станом на 11.10.2017 понад 26 років.

Суд зауважує, що за змістом оскаржуваного рішення відповідача-1 від 13.12.2023 №30 про відмову у призначені позивачу пенсії, станом на день звернення із заявою про призначення пенсії страховий стаж ОСОБА_1 становить 35 років 1 місяць 23 дні, а стаж роботи за спеціальністю, передбаченою пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ, станом на 11.10.2017 становить 25 років 5 місяців 18 днів.

Наведені обставини не оспорюються (визнаються) усіма сторонами справи, у зв`язку з чим суд вважає їх такими, що не підлягають доказуванню; суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Таким чином, на переконання суду, при зверненні ОСОБА_1 11.12.2023 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», позивачем підтверджено належними та достатніми доказами наявність у неї станом на 11.10.2017 (дату набрання чинності Законом №2148-VIII) не менше 25 років спеціального стажу роботи у сфері освіти, що, у свою чергу, свідчить про наявність у неї на момент звернення до пенсійного органу права на призначення такої пенсії.

У той же час, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, розглянувши подану заяву за принципом екстериторіальності, протиправно відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років та прийняло оскаржуване рішення, чим порушило основоположне конституційне право позивача на соціальний захист.

А тому, суд вважає належним способом захисту порушених прав позивача визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 13.12.2023 №30 про відмову у призначені ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Щодо позовних вимог у частині зобов`язання відповідача-1 зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.03.2005 по 30.06.2005 та з 01.05.2008 по 31.12.2008 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 16.08.1991, суд зазначає наступне.

Так, за змістом позовної заяви ОСОБА_1 , покликаючись на положення статті 62 Закону №1788-XII та вимоги Порядку №637, стверджує про безпідставність незарахування відповідачем-1 до її страхового стажу періодів роботи з 01.03.2005 до 30.06.2005 та з 01.05.2008 до 31.12.2008, оскільки записами належної їй трудової книжки підтверджується наявність трудових відносин із освітнім закладом у зазначені періоди.

У той же час, у відзиві на позовну заяву відповідачем-1 зазначено про відсутність підстав для зарахування спірних періодів до страхового стажу позивача, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу на ОСОБА_1 за спірні періоди відсутні дані про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Аналізуючи наведені вище твердження сторін, суд враховує, що поняття «страхового стажу», «спеціального стажу» та «стажу роботи» особи є різними за своєю суттю та змістом.

Так, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 вказаного Закону).

Положеннями пенсійного законодавства України визначено, що під спеціальним стажем слід розуміти період роботи у певних умовах праці чи на певних посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Отже, вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, освітні, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

У свою чергу, за змістом частини першої статті 56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

З огляду на наведене, слід дійти висновку, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує факт перебування особи протягом певного періоду часу у трудових відносинах з підприємством, установою, організацією та/або кооперативом, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, тобто документом, що підтверджує стаж роботи особи, однак остання не є документом, який безумовно підтверджує страховий стаж особи, позаяк до трудової книжки працівника не вносяться відомості щодо періодів сплати роботодавцем страхових внесків за таку особу, а також про розмір цих внесків.

Суд звертає увагу, що за правилами частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто, трудовий стаж (стаж роботи) особи, отриманий нею до 01.01.2004 (дата набрання чинності Законом №1058-IV), прирівнюється до страхового стажу особи.

Разом з тим, з прийняттями Закону №1058-IV, законодавцем якісно змінено підхід до визначення поняття «страхового стажу» та встановлено, що до страхового стажу зараховуються періоди, протягом яких особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за які щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Таким чином, вирішення питання щодо наявності або відсутності підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01.03.2005 до 30.06.2005 та з 01.05.2008 до 31.12.2008 залежить від наявності у позивача у відповідні періоди статусу особи, яка підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а також від підтвердження сплати за ці періоди страхових внесків в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Суд враховує, що за змістом підпункту 2 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, далі Порядок №22-1), період перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами у період з 01.01.2004 по 30.06.2013 включно підтверджується свідоцтвом про народження дитини, наказом про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, індивідуальними відомостями про застраховану особу. Період перебування у відпустці визначається як період, що відповідає тривалості такої відпустки, встановленій статтею 17 Закону України «Про відпустки», (…) та передує даті надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

До заяви про призначення пенсії за вислугу років, крім документів, передбачених підпунктами 1-4 пункту 2.1 цього розділу, надаються також документи, що підтверджують стаж роботи, який дає право на призначення такого виду пенсії (пункт 2.4 Порядку №22-1).

Так, доданою до матеріалів справи копією Свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 від 04.05.2005 підтверджується, що позивач є матір`ю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.67).

З наведеного слід дійти висновку, що не зарахований відповідачем-1 період роботи позивача з 01.03.2005 до 30.06.2005 співпадає з періодом перебування ОСОБА_1 у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, передбаченій статтею 17 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР).

Перелік осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, визначено статтею 11 Закону №1058-IV.

При цьому, суд зауважує, що у період з 01.01.2004 до 30.06.2013 до вказаного переліку не належали особи, які перебували у відпустці у зв`язку із вагітністю та пологами.

Разом з тим, 14.05.2013 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо призначення та індексації пенсії» №231-VII (набрав чинності з 01.07.2013), яким, зокрема, пункт 15 статті 11 Закону №1058-IV доповнено словами «а також особи, які перебувають у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами і отримують допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами».

Тобто, з 01.01.2004 до 30.06.2013 жінкам, які в цей період народжували, час відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, установлений статтею 17 Закону №504/96-ВР (близько 4 місяців), не входить до страхового стажу таких осіб, з урахуванням якого визначається розмір їх пенсії.

Сплата внесків за періоди перебування особи у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами проводиться з 01.07.2013, тобто саме з цієї дати таких осіб віднесено до переліку застрахованих осіб, визначеного статтею 11 Закону №1058-IV.

Наведене узгоджується з долученою до матеріалів справи копією довідки з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, яка містить індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) від 11.12.2023, сформовану щодо ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ), згідно з якою відомості про суми заробітку позивача та сплату страхових внесків за період з 01.03.2005 до 30.06.2005 відсутні (а.с.87-95).

Доказів протилежного матеріали справи не містять та судом не встановлено.

А відтак, на переконання суду, підстави для зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.03.2005 до 30.06.2005 відсутні.

Що стосується періоду роботи ОСОБА_1 з 01.05.2008 до 31.12.2008, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що зазначений період охоплює час після досягнення дитиною позивача ОСОБА_2 трирічного віку, тоді як положеннями статті 11 Закону №1058-IV (чинними станом на вказаний період) до переліку осіб, які підлягали загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, відносились, зокрема, особи, які відповідно до законів отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Суд зазначає, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності у неї протягом вказаного періоду статусу особи, яка підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та доказів сплати її страхувальником відповідних страхових внесків за вказаний період, або доказів на підтвердження неналежного виконання/невиконання її страхувальником обов`язку зі сплати страхових внесків за цей період (наприклад, копію наказу про вихід на роботу, копію наказу про відпустку, листки непрацездатності тощо).

Натомість, з наявної у матеріалах справи довідки форми ОК-5 судом встановлено, що відомості про суми заробітку позивача та сплату страхових внесків за період роботи з 01.05.2008 до 31.12.2008 відсутні. При цьому, на відміну від попередніх періодів роботи, страхувальником позивача у спірний період виступало саме Управління соціального захисту населення Демидівської районної державної адміністрації, а не Відділ освіти, молоді, спорту, культури та туризму Демидівської районної державної адміністрації, який продовжив виконання обов`язків страхувальника позивача з 01.01.2009.

За наведених обставин, суд погоджується з твердженнями відповідачів про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.05.2008 до 31.12.2008.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивача періодів роботи з 01.03.2005 до 30.06.2005 та з 01.05.2008 до 31.12.2008 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 16.08.1991.

Між тим, суд критично оцінює посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 27.03.2020 у справі №607/4451/16-а, оскільки за змістом вказаного судового рішення, предметом справи №607/4451/16-а було визнання неправомірними дій органу Пенсійного фонду України щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії та зобов`язання здійснити такий перерахунок відповідно до Закону №1058-IV, тоді як у даній справі спірні правовідносини виникли у зв`язку із відмовою органу Пенсійного фонду призначити пенсію за вислугу років та зарахувати окремі періоди роботи до страхового стажу.

Поряд з цим, висновок суду касаційної інстанції, на який покликається позивач за змістом позовної заяви, стосується обставин, за яких відсутність записів у трудовій книжці чи індивідуальних відомостей про застраховану особу не може бути належним і достатнім доказом підтвердження відсутності саме трудових відносин між особою та її роботодавцем, тоді як у цій справі судом надано правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли у зв`язку із незарахуванням пенсійним органом окремих періодів роботи позивача (після набрання чинності Законом №1058-IV) до її страхового стажу.

Щодо позовних вимог у частині зобов`язання відповідача-1 призначити позивачу пенсію за вислугу років, суд зазначає таке.

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (у редакції, дію якої відновлено рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У процесі розгляду цієї справи судом достеменно встановлено наявність у позивача права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

При цьому, за змістом оскаржуваного рішення, відповідачем-1 визнано наявність у позивача необхідного для призначення такої пенсії обсягу спеціального стажу роботи у сфері освіти.

За наведених обставин, вимога позивача про зобов`язання призначити їй з 11.12.2023 пенсію за вислугу років є обґрунтованою та підлягає задоволенню судом.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що позивач просить суд зобов`язати саме відповідача-1 призначити їй пенсію, позаяк останнім прийнято оскаржуване рішення про відмову.

Водночас, згідно з пунктом 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №41/26486 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 21.12.2022 №28-2, далі Положення №28-2), Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону Закон №1058-IV, Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання, виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом, соціальні та інші виплати, передбачені законодавством України, та інші функції, передбачені цим Законом, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та статутом Пенсійного фонду.

Суд зазначає, що Інструкцією користувача реалізації механізму розподілу та опрацювань звернень за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів від 21.12.2020 внесено зміни в програмне забезпечення підсистеми призначення та виплати пенсії на базі електронної пенсійної справи в частині централізації призначення пенсії. Пенсійним фондом України впроваджено новий механізм розподілу та опрацювання звернень щодо призначення/перерахунку пенсій за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів.

Постановою правління Пенсійного фонду України «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» від 16.12.2020 №25-1, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за №339/35961 (далі Постанова №25-1), передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.

Пунктом 4.2 розділу IV Постанови №25-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи (пункт 4.2 розділу IV Постанови №25-1).

Як встановлено судом з матеріалів справи, заява позивача про призначення пенсії, відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, однак ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії зверталася за місцем реєстрації проживання до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області. А тому, з огляду на вимоги Порядку №22-1, саме цим територіальним органом буде призначено пенсію позивачу за наслідками скасування спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Враховуючи викладене, з метою належного й ефективного відновлення порушених прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ з 11.12.2023.

Суд зазначає, що у цій справі повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у даному випадку є лише один правомірний і законно-обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень призначити та виплачувати позивачу пенсію.

Дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку, дійсно, суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли існує лише один правомірний і законно-обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

З огляду на настання визначених законодавством умов, а саме наявність у позивача достатнього обсягу спеціального стажу роботи та подання заяви про призначення пенсії за вислугу років, пенсійний орган був зобов`язаний вчинити конкретну дію на користь позивача призначити та виплачувати пенсію, враховуючи норми пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ. Водночас, оскільки орган Пенсійного фонду цієї дії не вчинив та прийняв рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії, останнього слід зобов`язати до її вчинення у судовому порядку.

Враховуючи задоволення судом позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача-2 призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років, позовні вимоги у частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років, на переконання суду, є очевидно безпідставними; прийняття судом рішення за результатами розгляду й вирішення вказаної вимоги жодним чином не вплине на права та інтереси сторін справи, а тому, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Інші доводи та аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи по суті.

Положеннями частини першої статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також, згідно пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За правилами частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі вищевикладеного, зважаючи на встановлені у ході судового розгляду справи обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень не довели повної правомірності своїх дій у спірних правовідносинах, що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення та необхідність його скасування судом, що відповідає меті адміністративного судочинства при вирішенні спорів цієї категорії. Натомість, доводи та аргументи позивача, якими остання обґрунтовувала заявлені нею позовні вимоги, знайшли своє часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, сплачена сума судового збору в розмірі 1211,20 грн, відповідно до квитанції від 17.01.2024 №3092-5305-8776-5197, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у загальній сумі 605,60 грн, тобто по 302,80 грн (а.с.13).

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 13.12.2023 №30 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 11.12.2023.

У задоволенні позовних вимог у частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області врахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 16.08.1991, періоди роботи з 01.03.2005 по 30.06.2005, з 01.05.2008 по 31.12.2008, та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області судові витрати із сплати судового збору в сумі 302,80 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати із сплати судового збору в сумі 302,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 23 лютого 2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, Одеська обл., 65012, ЄДРПОУ/РНОКПП 20987385) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Суддя С.А. Борискін