Справа № 240/3528/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

23 лютого 2024 року м. Житомир справа № 240/3528/24

категорія 109020000

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Окис Т.О., перевіривши матеріали позовної заяви Приватного підприємства "Злагода Плюс" до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання протиправним та скасування рішення,

установив:

Приватне підприємство "Злагода Плюс" (далі позивач) звернулося до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області (далі відповідач) від 01 грудня 2023 року сорок восьмої сесії VIII скликання, відповідно до якого були передані в оренду земельні ділянки Комунальному підприємству "Агропромислове".

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 лютого 2024 року визначено головуючим суддею Окис Т.О.

23 лютого 2024 року до суду надійшла заява Приватного підприємства "Злагода Плюс" про зміну предмету позову, у якій просить визнати протиправним та скасувати рішення Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 01 грудня 2023 року сорок восьмої сесії VIII скликання в частині, відповідно до якої було передано в оренду земельні ділянки Комунальному підприємству "Агропромислове", що знаходилися в їх оренді.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваним рішенням відповідач в порушення прав і законних інтересів позивача передав в оренду Комунальному підприємству "Агропромислове" земельні ділянки, які перебувають в оренді позивача.

Відповідно до частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема: належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали позовної заяви, зауважує на таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони, за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень.

Таким чином, за змістом наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 7 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За змістом наведених приписів участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим і розглядати його за правилами адміністративної юрисдикції. Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, суд повинен з`ясовувати, у зв`язку з чим він виник, і за захистом яких прав чи інтересів особа звернулася до суду.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з цим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як убачається зі змісту позовної заяви, позивач не погоджується із рішенням Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 01 грудня 2023 року сорок восьмої сесії VIII скликання в частині, відповідно до якої було передано в оренду земельні ділянки Комунальному підприємству "Агропромислове", що знаходилися в їх оренді.

За приписами статті 5 Земельного кодексу України (далі ЗК України) земельне законодавство базується на таких принципах: поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення раціонального використання та охорони земель; забезпечення гарантій прав на землю; пріоритету вимог екологічної безпеки.

Згідно із частинами 1 та 8 статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи або особи, які використовують земельні ділянки на праві емфітевзису.

Частиною 1 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

При цьому, статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

За змістом статей 2 та 5 ЗК України органи місцевого самоврядування при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб`єктом земельних відносин.

Частиною 2 статті 16 Закону України «Про оренду землі» установлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами земельних торгів.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Між тим, частиною 1 статті 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

З аналізу наведених правових норм убачається, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач є вільним у виборі суб`єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом. При цьому у спірних правовідносинах відповідач не здійснював владних управлінських функцій, а приймає рішення щодо розпорядження майном, що перебуває у комунальній власності.

Таким чином позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін спору стосовно розпорядження землею та передачі або припинення відповідних прав щодо неї, не може бути розглянутий за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 727/10968/17 (провадження № 11-524апп18), від 03 квітня 2019 року у справі № 727/1002/17 (провадження № 11-1492апп18) та від 04 вересня 2019 року у справі № 812/1184/17 (провадження № 11-360апп19).

З матеріалів позовної заяви убачається, що позивач, звертаючись до суду, мав на меті захистити у визначеному законом порядку право користування земельною ділянкою, у здійсненні якогоперешкоджає, на переконання позивача, протиправно прийняте відповідачем оскаржуване рішення.

Так, позивач зазначає, що оскаржуваним рішенням відповідач в порушення прав і законних інтересів позивача передав в оренду третій особі земельні ділянки.

Таким чином, позивач, звертаючись до суду, мав намір вирішити питання про захист права користування на земельну ділянку, отже спір у цій справі не має ознак публічно-правового і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до приписів статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємців.

З огляду на суб`єктний склад сторін та суть спору, суд приходить до висновку, що такий має вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Оскільки позовні вимоги про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння та скасування запису про Державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) щодо земельних ділянок, є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення, тому такі вимоги також не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ураховуючи викладене, суд уважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись відповідним господарським судом в порядку господарського судочинства.

Керуючись статтями 170, 171, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Відмовити Приватному підприємству "Злагода Плюс" у відкритті провадження у справі за позовом до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дати її постановлення.

Суддя Т.О. Окис