Справа № 160/1570/24
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2024 рокуСправа №160/1570/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників в місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Саксаганського відділу Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання арешту майна боржника та заборону на його відчуження неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Саксаганського відділу Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство «Альфа-Банк», в якому просить суд:
- визнати арешт майна боржника та заборону на його відчуження державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу ГУЮ у Дніпропетровській області неправомірними;
Ухвалою суду від 18.01.2024 року дану позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 13.02.2024 року відкрито провадження в адміністративній справі № 160/1570/24.
Призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 19.02.2024 року, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Попереджено Саксаганський відділ Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про необхідність надання до суду витребуваних судом документів до 19.02.2024 року.
Запропоновано третій особі, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору надати письмові пояснення, у триденний строк, з моменту отримання цієї ухвали, враховуючи особливості провадження даної справи, визначені ст.287 КАС України, у відповідності до норм ст. ст. 73-77 КАС України, по даній справі.
28.08.2019 року приватним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 55298284 у зв`язку з оскарженням документа на підставі якого проводиться стягнення.
ОСОБА_1 стало відомо про існуючий та не знятий державним виконавцем арешт накладений ще при виконанні виконавчого провадження № 50695353. Позивач зазначає, що про не знятий арешт дізналась з реєстру заборон під час вчинення нотаріальної дії. Після чого відразу звернулась з постановами та рішенням суду до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі з проханням зняти накладений раніше арешт. 11.01.2024 року отримала відповідь, в тексті якої зазначено, що у Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі відсутні правові підстави для скасування арешту майна боржника, які можливі виключити за рішенням суду.
На думку позивача, згідно з частинами першою та другою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає зняттю арешт з вказаного майна, накладений в межах виконавчого провадження №50695353.
На підставі означеного, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Відповідач, у встановлений судом строк, своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, причини неподання відзиву на позовну заяву суду не повідомив.
Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Станом на дату розгляду справи, письмові пояснення від третьої особи на адресу суду не надходили, відтак, позиція третьої особи стосовно справи суду невідома.
Дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми законодавства України, суд дійшов таких висновків.
У зв`язку з відкриттям виконавчого провадження № 50695353, 20.05.2016 року Державним виконавцем Бурлак I.I. була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в подальшому, 10.08.2016 року державним виконавцем Бурлак I.I. було повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст. 47 (наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення) який в подальшому було пред`явлено до виконання до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Юрія Олександровича.
Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем від 24 січня 2016р., зареєстрований в реєстрі за № 1142, таким, що не підлягає виконанню.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,0 /шістсот сорок/ грн.
В решті позову - відмовлено.
28.08.2019 року приватним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №55298284 у зв`язку з оскарженням документа на підставі якого проводиться стягнення.
ОСОБА_1 стало відомо про досі існуючий та не знятий державним виконавцем арешт накладений ще при виконанні виконавчого провадження № 50695353. Про не знятий арешт вона дізналась з реєстру заборон під час вчинення нотаріальної дії. Після чого Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі з проханням зняти накладений раніше арешт.
У Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відсутні правові підстави по завершеному виконавчого провадженню здійснювати дії по скасуванню арешту з майна боржника, які можливі виключно за відповідним рішенням суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Межі повноважень, підстави та способи їх реалізації державними виконавцями та приватними виконавцями встановлені, зокрема, Законом України «Про виконавче провадження» (надалі також - Закон №1404-VIII).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ, який набув чинності 05.10.2016 (далі Закон №1404-VІІІ).
До набуття чинності Законом №1404-VІІІ умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначалися Законом України Про виконавче провадження від 21.04.1999 №606-XIV (далі Закон №606-XIV).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частинами першою та другою статті 57 Закону №606-XIV (у редакції, що діяла на час накладення арешту на майно позивача) передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
З системного аналізу наведених правових норм Закону №606-XIV вбачається, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець був наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника.
Частиною першою статті 40 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 40 Закону №1404-VIII про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Отже, чинне на даний час законодавство визначає обов`язок державного виконавця зняти арешт з майна боржника в разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем) або повернення виконавчого документа до суду, який його видав.
Водночас згідно частин четвертої та п`ятої статті 59 Закону №1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Як було встановлено судом, постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Юрієм Олександровичем від 28.082019 року у виконавчому провадженні №55298284 було закінчено виконавче провадження, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII (у зв`язку із визнанням судом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню), припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
За цих обставин у державного виконавця виникли підстави для зняття арешту, накладеного на майно боржника, про що державний виконавець повинен був зазначити у постанові про закінчення виконавчого провадження.
Суд зазначає, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню. В свою чергу, відсутність виконавчого провадження свідчить про відсутність правової підстави для здійснення примусового виконання рішення, а отже і відсутність правової підстави для забезпечення його реального виконання.
Закінчення виконавчого провадження законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким жодні інші дії державного виконавця не проводяться.
Попри це, при закінченні виконавчого провадження арешт з майна позивача, державним виконавцем знятий не був.
Допущене державним виконавцем порушення вимог Закону №1404-VIII призвело до того, що застосований до позивача арешт майна продовжує діяти на час розгляду справи судом.
За таких обставин (не зняття державним виконавцем арешту майна боржника, фактичні завершення виконавчих проваджень, знищення виконавчого провадження №55298284 за термінами зберігання, відсутність майнових претензій з боку стягувача і відсутність підстав для відновлення виконавчих проваджень), суд вважає, що випадок, який розглядається у даній справі, підпадає під дію частини п`ятої статті 59 Закону №1404-VIII, згідно якої арешт може бути знятий за рішенням суду.
При вирішенні даного спору суд враховує, що існування арешту на майно позивача порушує його конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю (стаття 41 Конституції України) та є порушенням статті 1 Першого протоколу (право власності) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Щодо позовної вимоги в частині визнання заборони на відчуження майна неправомірною, суд вважає за необхідне відмовити, з наступних підстав.
Статтею 74 Закону України «Про нотаріат» №3425-XII визначено порядок зняття заборони.
Так, одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
Отже, заборону щодо відчуження нерухомого майна знімає нотаріус, одержавши повідомлення банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави.
Враховуючи викладене вище та обставини заявленого спору, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання заборони на відчуження майна протиправним.
При цьому, суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:
«Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх».
«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують».
Водночас, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 16.12.2021 р. у справі №11-164сап21, в тексті якої зазначено, що не повинно викликати сумнівів чи заперечень відносно того, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в наступній редакції:
- визнати бездіяльність Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту майна боржника протиправною;
- у іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Таким чином, стягненню з Саксаганського відділу Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача підлягають судові витрати з оплати судового збору у розмірі 605, 60 грн., сплата яких підтверджується квитанцією № 43703823 від 11.01.2024 року, яка міститься в матеріалах справи.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 241-243, 245-246, 262, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Саксаганського відділу Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання арешту майна боржника та заборону на його відчуження неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати бездіяльність Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту майна боржника протиправною.
У іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605, 60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька