Справа № 990/47/23
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

19 лютого 2024 року

м. Київ

справа №990/47/23

адміністративне провадження № П/990/47/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Гончарової І.А.,

суддів: Бившевої Л.І., Васильєвої І.А., Олендера І.Я., Юрченко В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Калініна О.С.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача Машкова К.Є.,

представника відповідача Ізвєкова К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

27 березня 2023 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, відповідач), в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення від 23 лютого 2023 року № 136/0/15-23 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку» та зобов`язати ВРП повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Верховного Суду у відставку від 30 червня 2022 року.

II. РУХ СПРАВИ

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 березня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Гончарова І.А. - головуючий суддя, судді: Бившева Л.І., Олендер І.Я., Ханова Р.Ф., Юрченко В.П.

Ухвалою від 03 квітня 2023 року Верховний Суд відкрив провадження в адміністративній справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін. Зобов`язав відповідача надати Суду належним чином завірені копії матеріалів, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення.

Ухвалою від 11 квітня 2023 року Верховний Суд задовольнив заяву судді Ханової Р.Ф. про самовідвід.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 квітня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Гончарова І.А. - головуючий суддя, судді: Бившева Л.І., Васильєва І.А., Олендер І.Я., Юрченко В.П.

19 квітня 2023 року на адресу Верховного Суду від відповідача на виконання вимог ухвали від 03 квітня 2023 року надійшли витребувані належним чином завірені копії документів, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення.

19 квітня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову.

24 квітня 2023 року до Верховного Суду від ВРП надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). На обґрунтування вказаної заяви відповідач зазначив, що оскаржуване рішення ВРП жодним чином не порушує права, свободи та інтереси позивача, а тому у даній справі відсутній предмет спору. Також наголосив на тому, що не підлягають судовому захисту права, які можливо будуть порушені в майбутньому.

Ухвалою від 01 травня 2023 року Верховний Суд в задоволенні заяви ВРП про закриття провадження у справі відмовив.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

30 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ВРП із заявою про звільнення з посади судді Верховного Суду у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України.

Рішенням від 23 лютого 2023 року № 136/0/15-23 ВРП звільнила ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку; встановила, що право на нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання виникло у ОСОБА_1 з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.

Крім того, зазначеним рішенням установлено, що загальний стаж ОСОБА_1 , який дає йому право на відставку, на день припинення повноважень судді у зв`язку з досягнення ним шістдесяти п`яти років, становить 39 років 12 місяців 1 день.

В подальшому, після відкриття 03 квітня 2023 року Верховним Судом провадження у цій адміністративній справі та отримання відповідачем копії позовної заяви з додатками ухвалою від 13 квітня 2023 року № 362/0/15-23 ВРП виправила описку в абзаці п`ятому на сторінці третій рішення від 23 лютого 2023 року № 136/0/15-23, замінивши цифри та слова « 39 років 12 місяців 1 день» цифрами та словами « 40 років 1 день».

Вважаючи рішення ВРП протиправним, прийнятим без урахування правових висновків Конституційного Суду України, Європейського Суду з прав людини та таким, що не відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України, ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з адміністративним позовом.

ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Обґрунтовуючи протиправність оскаржуваного рішення ВРП, позивач зазначив, що ним подавалася заява про звільнення з посади судді Верховного Суду, проте ВРП необґрунтовано прийняла рішення про звільнення його з посади судді Верховного Суду України.

Аргументуючи свою позицію, позивач зауважував, що 02 червня 2016 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII (далі - Закон № 1401-VIII) та Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ (далі - Закон № 1402-VІІІ). Названими законами внесено зміни до статей 124 - 129, 130, 131, 147 - 148, 149, 151, 153 Конституції України щодо правосуддя. Зокрема, у статті 125 Конституції України у новій редакції визначено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України. У першому реченні пункту 7 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Конституційність окремих положень Закону № 1402-VIII перевірялася Конституційним Судом України за зверненням Верховного Суду України.

18 лютого 2020 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення № 2-р/2020, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII зі змінами, зокрема пункту 7 «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України.

Зокрема, Конституцій Суд України у своєму рішенні зазначив, що:

- системний аналіз положень Конституції України «найвищий судовий орган у системі судів загальної юрисдикції» та «найвищий суд у системі судоустрою України» у взаємозв`язку з положеннями законів України з питань судоустрою та судочинства дає Конституційному Суду України підстави стверджувати, що вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України» не вплинуло на конституційний статус цього органу державної влади;

- системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401-VIII, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України»;

- порівняльний аналіз положень Конституції України до та після внесення до неї змін Законом № 1401-VIII, приписів Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (зі змінами) та Закону № 1402-VIII дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що немає відмінностей між юридичним статусом судді Верховного Суду України та судді Верховного Суду;

- перейменування закріпленого в Конституції України органу - Верховного Суду України - не може відбуватися без переведення суддів Верховного Суду України на посади суддів Верховного Суду, оскільки немає відмінностей між юридичним статусом судді Верховного Суду України та судді Верховного Суду, а вилучення слова «України» - власної назви держави - з словесної конструкції «Верховний Суд України» не може бути підставою для звільнення всіх суддів Верховного Суду України або їх переведення до іншого суду, тим більше суду нижчої інстанції.

Таким чином, на думку позивача, Конституційний Суд України дійшов висновку, що судді Верховного Суду України мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду. Відтак, фактична диференціація суддів Верховного Суду України та суддів Верховного Суду не узгоджується з принципом незмінюваності суддів, що є складовою конституційної гарантії незалежності суддів.

Також ОСОБА_1 посилається на висновки Європейського суду з прав людини у справі «Гуменюк та інші проти України» (Заява № 11423/19), відповідно до яких суддя перебуває у трудових відносинах з державою, а не з судом, в якому працює суддя; після ухвалення рішення Конституційним Судом України 18 лютого 2020 року у національному законодавстві достатньою мірою був встановлений та сформульований точний обсяг «права» заявників у цьому контексті, а саме - судді Верховного Суду України (мали) продовжувати здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду (пункт 17).

Позивач вважає, що ВРП, проігнорувавши правові висновки Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, протиправно звільнила його з посади судді Верховного Суду України, неіснуючого після 15 грудня 2017 року.

Більш того, на переконання позивача, оскаржуване рішення, яким його звільнено у відставку з посади судді Верховного Суду України, в майбутньому перешкоджатиме користуватися усіма належними правами та соціальними гарантіями, що надаються суддям Верховного Суду у відставці.

Також ОСОБА_1 зауважує про невірний розрахунок відповідачем стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, чим порушено його право на повний та належний обсяг стажу роботи на посаді судді.

Позивач наголошує на тому, що відсутність законодавчого регулювання статусу суддів Верховного Суду України не є підставою для можливості порушення його прав через бездіяльність законодавчого органу та держави в цілому.

Відповідач, обґрунтовуючи відзив на позовну заяву, вказує, що, звертаючись із заявою про звільнення у відставку, суддя ОСОБА_1 просив звільнити його з посади судді Верховного Суду при відсутності формальних наказів чи записів у трудовій книжці про зміну назви посади судді найвищого суду у зв`язку з його перейменуванням згідно з частиною третьою статті 125 Конституції України з дати набрання чинності Законом № 1401-VІІІ. В свою чергу, позивач на момент звернення із заявою про звільнення у відставку займав штатну суддівську посаду у Верховному Суді України, що підтверджується копією трудової книжки та актом про обрання.

Також вказує, що Конституційний Суд України, рекомендуючи Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність до прийнятого ним рішення, фактично запропонував порядок його виконання через механізм законодавчого врегулювання, зокрема, статусу суддів Верховного Суду України. Тому врегулювання питання правового статусу суддів Верховного Суду України в інший спосіб, ніж законодавчо, не видається можливим.

Відповідач звертає увагу на те, що заява ОСОБА_1 розглянута з дотриманням законодавчих вимог, жодної протиправної дії чи бездіяльності під час розгляду цієї заяви не допущено, як і жодним чином не порушено права та інтереси позивача.

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною п`ятою статті 125 Конституції України передбачено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Наведена норма процесуального права кореспондує статті 8 Конституції України, відповідно до якої в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституційний Суд України в Рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010 звернув увагу на те, що «адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень» (третє речення абзацу п`ятого підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини); «конституційний принцип спеціалізації, відповідно до якого утворено систему адміністративних судів, зумовив впровадження властивого йому порядку судочинства. Цей порядок у порівнянні з цивільним судочинством має відмінності в процесуальних правах і обов`язках як осіб, які беруть участь у справі, так і суду в зборі та дослідженні доказів, що має забезпечити процесуальні можливості захисту прав, свобод та інтересів позивача у спорі із суб`єктом владних повноважень» (абзац перший підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).

Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 01 березня 2023 року № 2-р(II)/2023, з приписів частини другої статті 3 Конституції України в системному зв`язку з приписами частини першої статті 8, частин першої, другої статті 55, частини п`ятої статті 125, пунктів 1, 8 частини другої статті 129 Конституції України випливає, що законодавець для забезпечення дієвості правовладдя, права особи на судовий захист в адміністративному судочинстві, гарантій його реалізації, мети діяльності адміністративних судів повинен запровадити такий юридичний механізм здійснення адміністративного судочинства, за якого особа в судовому процесі не перебуватиме в гіршому процесуальному становищі порівняно з державою в особі органів державної влади, а також іншими органами публічної влади, їх посадовими і службовими особами, та матиме реальну процесуальну можливість захистити і поновити свої порушені права, свободи та інтереси, зокрема, завдяки наявності потрібного у зв`язку із цим обсягу права на судовий захист.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитись у світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

У цьому контексті слід наголосити, що статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1986 року № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13 червня 1986 року, закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися.

З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ВРП із заявою про звільнення з посади судді Верховного Суду у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України.

Рішенням від 23 лютого 2023 року № 136/0/15-23 ВРП звільнила ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку. Встановила, що право на нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання виникло у ОСОБА_1 з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.

В контексті правовідносин, щодо яких виник спір, необхідне звернути увагу на те, що 18 лютого 2020 року Конституційний Суд України розглянув справу, ініційовану 03 жовтня 2016 року Пленумом Верховного Суду України, та прийняв Рішення № 2-р/2020. У цьому Рішенні Конституційний Суд України встановив, що згідно з Конституцією України існував лише один найвищий судовий орган і він був перейменований з «Верховного Суду України» на «Верховний Суд». Крім того, Суд установив, що з огляду на принцип незмінності суддів судді «старого» Верховного Суду України мали продовжити здійснювати свої повноваження як судді «нового» Верховного Суду.

Конституційний Суд України при цьому зазначив, що системний аналіз положень Конституції України «найвищий судовий орган у системі судів загальної юрисдикції» та «найвищий суд у системі судоустрою України» у взаємозв`язку з положеннями законів України з питань судоустрою та судочинства дає підстави стверджувати, що вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України» не вплинуло на конституційний статус цього органу державної влади.

Послідовне тлумачення змін до Конституції України, внесених Законом № 1401-VIII, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України».

Конституційний Суд України вважає, що Закон № 1401-VIII не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом № 1401-VIII продовжує діяти під назвою «Верховний Суд».

За наслідками проведеного порівняльного аналізу положень Конституції України до та після внесення до неї змін Законом № 1401-VIII, приписів Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» зі змінами та Закону № 1402-VІІІ Конституційний Суд України дійшов висновку, що немає відмінностей між юридичним статусом судді Верховного Суду України та судді Верховного Суду.

Конституційний Суд України зауважив, що перейменування закріпленого в Конституції України органу - Верховного Суду України - не може відбуватися без переведення суддів Верховного Суду України на посади суддів Верховного Суду, оскільки немає відмінностей між юридичним статусом судді Верховного Суду України та судді Верховного Суду, а вилучення слова «України» - власної назви держави - з словесної конструкції «Верховний Суд України» не може бути підставою для звільнення всіх суддів Верховного Суду України або їх переведення до іншого суду, тим більше суду нижчої інстанції. Судді Верховного Суду України мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду. Відтак фактична диференціація суддів Верховного Суду України та суддів Верховного Суду не узгоджується з принципом незмінюваності суддів, що є складовою конституційної гарантії незалежності суддів.

Отже, Конституційний Суд України Рішенням від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ: пункту 7 «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України; пункту 14 «судді Верховного Суду України».

Відповідно до абзацу шостого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Президент України в Указі від 11 червня 2021 року № 231/2021 «Про Стратегію розвитку системи правосуддя та конституційного судочинства на 2021-2023 роки» щодо діяльності Верховного Суду визнав необхідним вирішення питання щодо Верховного Суду України у зв`язку із припиненням ним процесуальної діяльності, у тому числі здійснення суддями Верховного Суду України правосуддя у Верховному Суді.

В пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини від 22 липня 2021 року у справі «Гуменюк та інші проти України» (Заява № 11423/19) вказано, що судді Верховного Суду України мали право залишатися на посаді судді до досягнення пенсійного віку у випадку незастосування до них однієї з передбачених статтею 126 Конституції України виняткових підстав для дострокового припинення повноважень. Однак внаслідок прийняття «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VІІІ, які передбачали ліквідацію Верховного Суду України та створення нового Верховного Суду, а також внаслідок подальших заходів, вжитих для реалізації судової реформи, судді Верховного Суду України, хоча вони й не були офіційно звільнені, фактично не могли виконувати свої суддівські функції, принаймні протягом певного періоду часу, незважаючи на підтвердження Конституційним Судом України правомірності їхнього перебування на посадах.

Суд також зазначив, що після ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року у національному законодавстві достатньою мірою був встановлений та сформульований точний обсяг «права» суддів Верховного Суду в цьому контексті. Згідно з твердженнями Конституційного Суду України спірні законодавчі заходи «[не могли] бути підставою для звільнення всіх суддів Верховного Суду України або їх переведення до іншого суду, тим більше до суду нижчої інстанції»; він постановив, що «судді Верховного Суду України [мали] продовжувати здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду» (див. пункт 17). Надавши таке конкретне тлумачення конституційних гарантій, Конституційний Суд України чітко встановив, що судді Верховного Суду України мали право залишатися суддями найвищого судового органу (пункт 55 рішення Європейського суду з прав людини від 22 липня 2021 року у справі «Гуменюк та інші проти України» (Заява № 11423/19).

Законодавчі зміни 2016 року та їхня подальша імплементація призвели до ефективного перешкоджання суддям Верховного Суду України у виконанні ними своїх суддівських функцій як суддів Верховного Суду без офіційного звільнення (пункт 87 рішення Європейського суду з прав людини від 22 липня 2021 року у справі «Гуменюк та інші проти України» (Заява № 11423/19).

На час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення на офіційному веб-порталі Верховної Ради України було зареєстровано щонайменше два законопроєкти: «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (щодо приведення положень Закону у відповідність до Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020)» від 30 квітня 2021 року, реєстраційний номер 5456; «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо врегулювання діяльності Верховного Суду та статусу суддів Вищих спеціалізованих судів України, які ліквідуються» від 20 травня 2021 року, реєстраційний номер 5456-1 (альтернативний).

Згідно з пояснювальною запискою до законопроєкту № 5456 його метою є приведення положень Закону № 1402-VІІІ у відповідність до Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, а також усунення інституційного дуалізму щодо подальшого функціонування найвищої інстанції судової гілки влади в Україні - Верховного Суду, врегулювання питання продовження суддівської кар`єри для суддів Верховного Суду України та суддів вищих спеціалізованих судів.

Зміст законопроєкту враховує правові позиції, зазначені в Рішенні Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Відповідно законопроєктом передбачаються комплексні взаємоузгоджені зміни до Закону № 1402-VІІІ у частині забезпечення функціонування Верховного Суду.

Зокрема, вирішується проблема одночасного існування двох юридичних осіб - Верховного Суду України та Верховного Суду.

Передбачається, що Верховний Суд України як орган державної влади перейменовується у Верховний Суд та продовжує діяти як найвищий суд у системі судоустрою України.

Судді Верховного Суду України, обрані на посади до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», продовжують здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду відповідної спеціалізації до звільнення або припинення їх повноважень з підстав, визначених Конституцією України.

Європейська комісія «За демократію через право» (Венеційська комісія) у Спільному висновку від 09 жовтня 2020 року № 999/2020 щодо Проєкту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності Верховного Суду та органів суддівського врядування» висловила позицію, що з метою виконання Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 існує нагальна потреба у вирішенні питання щодо складу Верховного Суду. Конституційний Суд України вирішив, що в процесі реформи 2016 року «Верховний Суд України» попереднього складу був перейменований у «Верховний Суд», а жодного нового суду створено не було. Це є логічним аргументом, який дозволяє уникнути існування двох паралельних судів. Дійсно повинна існувати спадкоємність між «старим» і «новим» Судом, хоча б для того, щоб забезпечити можливість Верховному Суду посилатись на практику Верховного Суду України. Нескасування реєстрації Верховного Суду України, не можна вважати корисним кроком. Рішення Конституційного Суду України виправляє цю помилку. У цілому, має значення ситуація, яка передбачена законом, а не формальна реєстрація юридичної особи, яка, тим не менш, повинна бути виправлена. Органам влади України належить знайти вирішення в межах рішення Конституційного Суду, згідно з яким існує єдиний верховний суд.

В рішенні Вищої ради правосуддя від 13 квітня 2023 року № 359/0/15-23 «Про надання консультативного висновку щодо законопроєкту № 5456-д», у свою чергу, зазначено, що з метою виконання Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 існує нагальна потреба у вирішенні питання щодо суддівського корпусу Верховного Суду України. Конституційний Суд України вирішив, що у процесі реформи 2016 року «Верховний Суд України» фактично був перейменований у «Верховний Суд», а жодного нового суду створено не було, що фактично свідчить про відсутність існування двох паралельних судів.

На переконання Вищої ради правосуддя, системний аналіз положень Конституції України «найвищий судовий орган у системі судів загальної юрисдикції» та «найвищий суд у системі судоустрою України» у взаємозв`язку з положеннями законів України з питань судоустрою та судочинства дає Конституційному Суду України підстави стверджувати, що вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України» не вплинуло на конституційний статус цього органу державної влади. При прийнятті законопроєкту № 5456-д висновки Конституційного Суду України, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, мають бути враховані.

Проте, станом на момент розгляду відповідачем заяви судді ОСОБА_1 про звільнення з посади судді у відставку, а також станом на час звернення ОСОБА_1 з позовом до Верховного Суду питання відновлення виконання позивачем суддівських функцій Верховною Радою України не було вирішено.

Утім, з огляду на принцип верховенства права, який передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини, а також висновок Конституційного Суду України про те, що судді Верховного Суду України повинні були продовжити виконувати свої повноваження як судді Верховного Суду, а диференціація між суддями Верховного Суду України та суддями Верховного Суду не узгоджувалася з принципом незмінності суддів, який був частиною конституційної гарантії незалежності суддів, колегія суддів доходить висновку, що в позивача були правомірні, законні, розумні та виправдані сподівання на звільнення його у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України саме з посади судді Верховного Суду.

Більш того, 21 листопада 2023 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 3481-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» (далі - Закон № 3481-ІХ), який набрав чинності 27 грудня 2023 року.

Положення цього Закону поширюються на правовідносини, що виникли у зв`язку з перейменуванням Верховного Суду України у Верховний Суд, а також з ліквідацією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України (пункт 2 Розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 3481-ІХ).

Вказаним Законом розділ ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ доповнено, зокрема, пунктом 4-1 такого змісту: «Судді Верховного Суду України, обрані на посади до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», продовжують здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду відповідної спеціалізації до звільнення або припинення їхніх повноважень з підстав, визначених Конституцією України.

Голова Верховного Суду у двадцятиденний строк з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» зараховує суддів, зазначених в абзаці першому цього пункту, які станом на день набрання чинності зазначеним законом перебувають у штаті Верховного Суду України, до штату Верховного Суду - у касаційний суд тієї спеціалізації, яка відповідає спеціалізації судової палати Верховного Суду України, в якій такий суддя здійснював правосуддя».

Принцип легітимних (законних) очікувань виражає, зокрема, позицію, що органи публічної влади повинні не лише дотримуватися приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Тобто якщо суб`єкт владних повноважень створив для осіб обґрунтовані підстави сподіватися отримання певних прав понад ті, що гарантуються у відповідності до принципів справедливості і природного права, відповідні особи вважаються такими, які мають легітимні (законні) очікування, що підлягають захисту.

Європейська Комісія за демократію через право (Венеціанська Комісія) у Доповіді щодо верховенства права зазначила, що однією з складових верховенства права є правова визначеність; вона вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій правовідносин, що виникають (пункти 41, 46 Доповіді).

У сталій практиці Європейського суду з прав людини принцип легітимних очікувань пов`язаний з розширеним тлумаченням поняття «майно». Зокрема, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що поняття «майно» має автономне значення, яке є незалежним від офіційної класифікації у національному законодавстві і не обмежується правом власності на фізичні товари; деякі інші права та інтереси, які складають активи, також можуть розглядатися як «права на майно», і таким чином, як «майно»; питання, яке необхідно розглянути в кожному випадку, полягає в тому, чи обставини справи, якщо їх розглядати в цілому, надавали заявникові право власності на матеріально-правові інтереси, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Поняття «майно» може означати «існуюче майно» або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1995 року у справі «Прессос Компанія Нав`єра С.А. та інші проти Бельгії», пункт 31, Заява № 17849/91).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» та «майнові права».

Як указано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 1522/16455/12, концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

В контексті обставин цієї справи саме держава, а не позивач, не виконувала свої позитивні зобов`язання і тривалий час не приймала закону, покликаного усунути інституційний дуалізм верховних судів, хоча його рекомендував прийняти Конституційний Суд України невідкладно ще в лютому 2020 року. Позивач жодним чином не впливав і не міг впливати на законотворчий процес, не міг сприяти виконанню парламентом рекомендацій Конституційного Суду України.

Натомість саме позивач потерпів від бездіяльності держави, оскільки був звільнений з посади судді Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку, а не судді Верховного Суду, повноваження якого повинен був продовжувати здійснювати відповідно до позиції, зазначеної в Рішенні Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Якщо держава (відповідні державні органи) зволікає з прийняттям законодавства й створює ситуацію формальної юридичної невизначеності у правовідносинах щодо нормативного визначення повноважень посадових осіб як представників Верховного Суду України, то така бездіяльність не може і не повинна мати негативні наслідки для позивача. У пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що органи державної влади не можуть втручатися у здійснення права на доступ до професії як складової права на повагу до приватного життя, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини вислів «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який ідеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права.

У пункті 94 рішення від 12 січня 2023 року у справі «Овчаренко та Колос проти України» (Заяви № 27276/15 і № 33692/15) Європейський суд з прав людини зазначив, що словосполучення «згідно із законом» стосується якості відповідного закону та вимагає, щоб він був сумісним з принципом верховенства права і доступним для відповідної особи, яка до того ж повинна мати можливість передбачити наслідки його застосування для себе. Таким чином, це словосполучення, inter alia, передбачає, що формулювання національного законодавства має бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам належну вказівку на обставини та умови, за яких органи державної влади мають право вдаватися до заходів, що зачіпають їхні права за Конвенцією (рішення у справі «Фернандез Мартінез проти Іспанії, Заява № 56030/07, пункт 117). Крім того, законодавство має забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання органів державної влади. У цьому контексті необхідним є існування чітких процесуальних гарантій. Те, які саме гарантії вимагатимуться, принаймні певною мірою залежатиме від характеру та масштабів відповідного втручання (рішення у справі «Олександр Волков проти України», пункт 170).

Таким чином, звільнення позивача саме з посади судді Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку, а не судді Верховного Суду, порушило його право на повагу до приватного життя і таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо доводів позовної заяви про неправильний обрахунок відповідачем стажу позивача, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, то необхідно зазначити таке.

ОСОБА_1 вказує, що у період з 18 листопада 1991 року по 06 грудня 1993 року працював на керівних посадах у підвідомчих Міністерству юстиції України органах, а саме з 18 листопада 1992 року по 14 квітня 1993 року - Перший заступник начальника управління організаційного забезпечення діяльності судів Міністерства юстиції України, з 15 квітня 1993 року по 06 грудня 1993 року - Начальник управління організаційного забезпечення діяльності судів і судово-правової реформи Міністерства юстиції України, і час перебування на таких посадах мав бути зарахований до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів» (в редакцій, чинній на момент обрання ОСОБА_1 народним суддею) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Проте, відповідач вказані періоди роботи позивача на керівних посадах у підвідомчих Міністерству юстиції України органах не врахував без жодного мотивування причин цього в оскаржуваному рішенні.

Під час судового розгляду справи ВРП, обґрунтовуючи свою позицію, зазначила, що оскаржуване рішення в частині обрахування стажу не має преюдиційного значення для територіальних органів Пенсійного фонду України, а відповідно до законодавства саме до їхніх повноважень належить призначення і виплата щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці.

Надаючи оцінку таким доводам відповідача, Суд звертає увагу на сталу практику Верховного Суду щодо питання обрахунку стажу роботи судді, відповідно до якої стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) ВРП при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4448/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 428/4671/17, від 01 жовтня 2018 року у справі № 541/503/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 140/263/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 686/10100/15-а.

Тобто, обрахунок стажу, здійснений відповідачем в оскаржуваному рішенні, є важливим аспектом, який в подальшому застосовується, зокрема, для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Разом з тим, ВРП, без наведення в оскаржуваному рішенні жодних мотивів, не зараховано до стажу роботи позивача, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, періоди його роботи з 18 листопада 1992 року по 06 грудня 1993 року на керівних посадах у підвідомчих Міністерству юстиції України органах.

В свою чергу, загальними критеріями, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень як акт індивідуальної дії, є його обґрунтованість та вмотивованість. У разі незазначення в індивідуальному акті тих чи інших мотивів його прийняття, такий акт не може вважатися правомірним.

Адже, індивідуально-правовий акт, який породжує права та обов`язки для сторін, має відповідати вимогам, визначеним у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких обґрунтованість є однією з обов`язкових ознак рішення суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.

З огляду на викладене та з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується при розгляді справ як джерело права, а також правових висновків Верховного Суду, рішення ВРП від 23 лютого 2023 року № 136/0/15-23 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку» слід визнати протиправним і скасувати в частині звільнення позивача з посади судді Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку із зобов`язанням відповідача в цій частині повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Верховного Суду у відставку від 30 червня 2022 року.

Що стосується рішення ВРП від 23 лютого 2023 року № 136/0/15-23 в частині встановлення, що право на нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання виникло у ОСОБА_1 з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років, то воно повною мірою узгоджується з положеннями пункту 1 частини сьомої статті 126 Конституції України, статті 120 Закону № 1402-VIII, відповідно до яких повноваження судді припиняються з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років. Суддя не може здійснювати правосуддя з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.

Відповідно до правового висновку, викладеного в рішенні Верховного Суду від 12 листопада 2018 року у справі № П/9901/576/18, яке набрало законної сили, досягнення суддею шістдесятип`ятирічного віку є безумовною підставою припинення його повноважень в силу приписів Конституції України.

Тобто, у зв`язку з тим, що із досягненням особою граничного строку перебування на посаді судді припиняються повноваження судді та можливість здійснення ним правосуддя, то і припиняється обрахунок стажу особи на посаді судді.

Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, відставка судді є особливою формою звільнення його з посади та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Отже, період перебування позивача у штаті Верховного Суду України після досягнення ним шістдесятип`ятирічноговіку з об`єктивних підстав, а саме, оскільки ВРП з 22 лютого 2022 року, в тому числі на час звернення ОСОБА_1 із заявою про звільнення його з посади судді у відставку, була неповноважною, не може вважатися таким, що пов`язаний із здійсненням правосуддя на професійній основі та зараховуватися до стажу роботи судді.

За таких обставин позов у цій частині задоволенню не підлягає.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Документально підтвердженими в цій справі є витрати позивача на сплату судового збору в сумі 2147,20 грн.

За правилами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи часткове задоволення адміністративного позову, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ВРП підлягає стягненню половина сплаченого ним судового збору, а саме 1073,60 грн.

Керуючись статтями 2, 22, 241 - 246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 23 лютого 2023 року № 136/0/15-23 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Зобов`язати Вищу раду правосуддя у цій частині повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Верховного Суду у відставку від 30 червня 2022 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради правосуддя на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання позову, в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 лютого 2024 року.

Головуючий суддя І. А. Гончарова

Судді Л. І. Бившева

І. А. Васильєва

І. Я. Олендер

В. П. Юрченко