Справа № 380/27785/23
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 рокусправа № 380/27785/23
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

встановив:

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ015785 від 17.05.2023.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно та в порушення вимог чинного законодавства притягнуто позивача до відповідальності, оскільки оскаржувана постанова від 17.05.2023 №ПШ015785 винесена відповідачем без з`ясування усіх обставин справи, оскільки на момент проведення перевірки транспортний засіб позивача на якому здійснювалось перевезення було передано в користування ФО-П ОСОБА_2 , згідно договору позички від 01.08.2022. За таких обставин, позивач не виступав перевізником в розумінні норм Закону України Про автомобільний транспорт , а тому оскаржувана постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, що, власне, і зумовило звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 28.11.2023 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

Відповідачем подано до суду відзив на позов, до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначив, що статтею 48 Закону України Про автомобільний транспорт передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів для автомобільного перевізника є документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах та інші документи, передбачені законодавством. Для водія - посвідчення водія відповідної категорії, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Відтак положенням спеціального закону на перевізника покладено обов`язок із забезпечення, а на водія пред`явлення для перевірки відповідних документів.

Водночас відсутність необхідних документів знайшло своє відображення в акті перевірки від 21 березня 2023 року № 348842. З такого акта слідує, що 21 березня 2023 року водій здійснював вантажні перевезення на транспортному засобі Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 .. При цьому перевезення вантажу здійснювалося без оформлення документів, перелік яких визначено статтею 48 Закону України Про автомобільний транспорт, а саме на момент проведення перевірки була відсутня товарно-транспортна накладна та протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Далі представник відповідача навів свої аргументи щодо долученого представником позивача до матеріалів позову договору позички транспортного засобу.

Так, представник відповідача вказав на те, що формування та збір документів для перевезення завершується на початку руху та всі документи щодо перевезення мають бути у водія на місці зупинки транспортного засобу, а тому мають бути надані до перевірки. Представник відповідача звернув увагу на тому, що долучений до позовної заяви договір позички не надавався працівникам контролюючого органу під час проведення рейдової перевірки. Більше того, будь-яких інших документів, які б підтверджували передачу вказаного транспортного засобу у законне користування іншим особам ні під час перевірки, ні під час розгляду справи позивачем не надавалося. При цьому, враховуючи чинне законодавство, власник транспортного засобу у разі передачі такого в тимчасове користування зобов`язаний здійснити відповідні реєстраційні документи, а водій, здійснюючи перевезення, зобов`язаний надавати для перевірки не лише свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, але й документи, на підставі яких на законних підставах використовується такий транспортний засіб (договір оренди, договір позички або тимчасовий реєстраційний талон).

За таких обставин представник відповідача вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

21.03.2023 старшим державним інспектором відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті в рамках проведення заходів державного контролю з додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт на автомобільній дорозі Н-10 Стрий-Мамалига с. Павлівка, км: 87+700, проведено рейдову перевірку транспортного засобу марки Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За наслідками перевірки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 348842, у якому зафіксовано, що водій ОСОБА_3 здійснює перевезення вантажу без оформлення документів, перелік яких визначений статтею 48 Закону України Про автомобільний транспорт, а саме: на момент проведення перевірки відсутня товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж; протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

На підставі вказаного акту перевірки в.о. начальником відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Укртрансбезпеки 17 травня 2023 року винесено постанову № ПШ015785, якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 гривень за порушення статті 48 Закону України Про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України Про автомобільний транспорт.

Не погоджуючись зі згаданою постановою, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України Про автомобільний транспорт від 05.04.2001 №2344-ІІІ (далі Закон №2344-ІІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Вказаний Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами-суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (стаття 3 Закону № 2344-ІІІ).

Відповідно до частини 4 статті 6 Закону № 2344-ІІІ реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Так, на виконання вимог абзацу 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10 вересня 2014 року Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті та підпорядкувавши Службі, що утворюється, Державну спеціальну службу транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно з підпунктами 1, 3 пункту 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті; здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.

Як зазначено у пункті 8 Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

На момент прийняття оскаржуваної постанови таким органом виступав відділ державного нагляду (контролю) у Львівській області, утворений згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2021 року №1579-р Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті.

Статтею 6 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (далі - Порядок № 1567).

Згідно з абзацом 1 пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України Про автомобільний транспорт документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

До інших документів передбачених законодавством слід віднести і ті, обов`язковість яких визначена Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24 червня 2010 року № 385 (далі - Інструкція № 385).

Згідно з пунктом 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Отже, вимогами статті 48 Закону № 2344-III передбачено обов`язок водія під час здійснення вантажних перевезень мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортну накладну або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. При цьому в силу приписів Інструкції № 385, до інших документів, які водій має мати при собі, належить протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу.

Відсутність у перевізника або незабезпечення водія переліченими документами є підставою для застосування до перевізника штрафних санкцій відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III.

При цьому представник позивача не заперечує того факту, що на момент проведення рейдової перевірки у водія не було зазначених у акті перевірки документів, оскільки позовні вимоги обгрунтовано лише тим, що ОСОБА_1 в цьому випадку не був автомобільним перевізником в розумінні приписів Закону № 2344-III.

Відтак визначальним в межах розгляду цієї справи є встановлення факту того, чи був на момент проведення рейдової перевірки 21 березня 2023 року позивач автомобільним перевізником в розумінні положень Закону № 2344-III, адже основні доводи його представника полягають саме в тому, що відповідач протиправно застосував адміністративно-господарський штраф до нього як до неналежного суб`єкта.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з частиною 1 статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Представник позивача стверджує, що транспортний засіб марки Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був об`єктом перевірки 2 березня 2023 року, хоч і належить на праві власності позивачу, проте такий транспортний засіб було передано в користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 на підставі договору позички транспортного засобу від 01 серпня 2022 року №01/08-22, а тому саме останній в даному випадку виступає автомобільним перевізником.

Суд критично оцінює такі доводи представника позивача з огляду на наступне.

Так, у кожному випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема й інформацію про автомобільного перевізника.

Саме тому під час рейдової перевірки водій транспортного засобу, що здійснює перевезення вантажу, повинен надати посадовим особам Укртрансбезпеки усі необхідні документи, що визначені чинним законодавством, на підставі яких і можливо визначити належного автомобільного перевізника.

Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися з розумною критикою та з чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.

Тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 640/27759/21, від 23 листопада 2023 року у справі № 340/4637/22 та інших.

Так, представник позивача як на основну підставу для скасування оскаржуваної постанови вказує те, що ОСОБА_1 не є суб`єктом відповідальності, адже належний йому транспортний засіб 21 березня 2023 року використовував не він, а фізична особа-підприємець ОСОБА_2 на підставі згадуваного вище договору позички транспортного засобу.

Проте судом враховується той факт, що договір позички транспортного засобу від 01 серпня 2022 року посадовій особі відповідача до перевірки не надавався, а такий договір надано лише до суду.

На думку суду, такий договір не може враховуватися як належний доказ, на підставі якого можливо визначити дійсного автомобільного перевізника, оскільки водій ОСОБА_3 не був позбавлений можливості надати його під час проведення рейдової перевірки задля встановлення посадовими особами контролюючого органу дійсного перевізника, проте цього не зробив.

Крім того, в акті перевірки № 348842 від 21 березня 2023 року водій пояснив, що перевізник не надав товаро-транспортної накладної та протоколу перевірки та адаптації тахографа.

При цьому інших пояснень водій не надав.

Таким чином, доводи представника позивача про те, що відповідачем помилково визначено його довірителя як належного автомобільного перевізника не знайшли підтвердження в ході судового розгляду.

Крім того, слід зазначити, що позивач, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, не був позбавлений права надати пояснення та/або додаткові докази щодо складення документів відносно неналежної особи, в тому числі договір позички від 01.08.2022 та акт приймання-передачі транспортного засобу від 01.08.2022.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у постанові від 22 грудня 2021 року по справі №420/3371/21.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлене, суд вважає, що оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ015785 від 17.05.2023 відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак підстави для її скасування відсутні, а тому суд доходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Підстав для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись ст. ст.72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 262 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяГулкевич Ірена Зіновіївна