Справа № 380/14146/23
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Карп`як О.О.

21 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 380/14146/23 пров. № А/857/25879/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 380/14146/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити ді,-

ВСТАНОВИВ :

21.06.2023р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не вчинення дій із нарахування та виплати при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 20 календарних років вислуги військової служби;

- зобов`язати нарахувати та виплатити у зв`язку із звільненням одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 20 календарних років вислуги військової служби.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2022р. позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного Карпатського загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо вчинення дій із нарахування та виплати ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби..

Одночасно, суд зобов`язав НОМЕР_2 прикордонний Карпатський загін (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням одноразову грошову допомогу у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Військова частина НОМЕР_1 оскаржили його в апеляційному порядку, які, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просять суд апеляційної інстанції: позивач скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі; відповідач скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

Свою апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивує тим, що двоє з подружжя мають рівне право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення.

Військова частина НОМЕР_1 свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач звільнений з військової служби, у зв`язку із сімейними обставинами під час дії воєнного стану. Виплата 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби передбачена для військовослужбовців-жінок, тоді як позивач є військовослужбовцем-чоловіком.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

29.04.2023р. наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №450-ОС ОСОБА_1 звільнено у запас відповідно до п.п. г п.3 ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (через сімейні обставини або інші поважні причини (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років).

29.05.2023р. адвокат ОСОБА_1 Каверін С.М. звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з запитом, однак, не отримав відповідь.

Вважаючи бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного Карпатського загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати на день виключення зі списків військової частини (29.04.2023р.) одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) допустив протиправну бездіяльність щодо не виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби одноразової грошової допомоги, передбаченої абз.2 п.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". При цьому позивач має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абз.2 п.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст. 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ) видно, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Із змісту ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон №2011) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) видно, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

В абз. 1 ч. 2 ст. 15 Закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» видно, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Отже, зазначена норма передбачає виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у разі звільнення з військової служби, в тому числі, військовослужбовця-жінки, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу.

При цьому, відповідно до абз. 2 ч.2 ст.15 Закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

ч.5 ст.11 Закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», визначено, що військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

Тобто, на військовослужбовців-батьків розповсюджуються такі пільги тільки у разі, якщо виховання дітей без матері пов`язане з її смертю, позбавленням батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей.

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служи України від 29.04.2023рю №450-ОС ОСОБА_1 , який звільнений у запас відповідно до п.п.г п.3 ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, виключено зі списків особового складу загону та з усіх видів забезпечення з 28.04.2023р.

Вислуга років позивача станом на 28.04.2023р. становить: календарна: 20 років 09 місяців 04 дні; пільгова: 04 роки 04 місяці 04 дні; всього: 25 років 01 місяць 08 днів.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає вірним висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 як військовослужбовець, звільнений з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) за наявності вислуги років - 25 років 01 місяць 08 днів, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абз.2 п.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому, позивач не набув право на отримання передбаченої абз.1 ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше, у зв`язку з тим, що умовою є те, що виплата такої допомоги передбачена для військовослужбовця-жінки, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, звільненої у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі військової частини НОМЕР_1 діяв протиправно, чим порушив вимоги належної оплати праці.

Разом з тим, стосовно доводів Військової частини НОМЕР_1 про пропуск позивачем строку звернення до суду із даним позовом колегія суддів зазначає про таке.

ч.1, ч.3 ст.122 КАС України, визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 указаної статті Кодексу).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Разом з тим, ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022р.) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022р. №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022р., ч.1, ч.2 ст.233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116)».

Верховний Суд у постанові від 20.07.2023р. у справі №380/6555/21, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.

Так, зокрема, у цій постанові зазначено наступне.

«…Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог незважаючи на те, що відповідно до спеціального законодавства має назву одноразова грошова допомога при звільненні)…».

ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

За приписами ч.2 цієї ж статті, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отже, спір у цій справі стосується перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, на яку військовослужбовець має право згідно з умовами проходження військової служби і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому до застосування підлягають положення ч.2 ст.233 КЗпП України.

Аналогічний висновок був підтриманий у постановах Верховного Суду від 28.07.2022 року у справі №300/6805/21 та від 07.02.2022 року у справі №420/7697/21.

Як зазначено судом вище, до 19.07.2022р. КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020р. №540-IX, який набрав чинності 02.04.2020р., главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом такого змісту:

« 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020р. №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2022р. №1423) на території України карантин установлений з 19.12.2020р. до 30.06.2023р..

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023р. №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Тобто, обмеження щодо застосування строків, визначених ч.2 ст.233 КЗпП України, скасовано.

Як видно з матеріалів справи, позивач виключений зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення 28.04.2023р..

Таким чином, датою виникнення спірних правовідносин є саме 28.04.2023р..

З даним позовом позивач звернувся до суду 21.06.2023 року, тобто під час дії карантину, який був продовжений до 30.06.2023 року.

Тому, з урахуванням предмету спору, а також вищенаведених правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20.07.2023р. у справі №380/6555/21, від 28.07.2022р. у справі №300/6805/21 та від 07.02.2022р. у справі №420/7697/21, зважаючи на приписи норми ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що позивач не пропустив встановлений ч.2 ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, а тому відсутні підстави для застосування положень ч.3 ст.123 КАС України, а саме залишення позову без розгляду.

Інші доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянтів з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 380/14146/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 21.02.2024р.