Справа № 522/952/24
Суддя: Ковтун Ю. І.
Дата ухвалення: 2024-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/952/24
Провадження №2а/522/58/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2024 року Суддя Приморського районного суду міста Одеси Ковтун Ю.І., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом за ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області №014813 від 12.01.2024 про примусове повернення в країну походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянина Таджикістану, ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач порушив строк тимчасового перебування на території України з огляду на те, що він одружений на ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . В квітні 2021 року дружина позивача важко захворіла перенесла операцію та отримала другу групу інвалідності. Весь цей період вона потребувала постійного догляду і піклування, яку надавав їй позивач. Також однією з підстав чому позивач порушив строки перебування на території Україні стали події 24.02.2022 коли в Україні введено воєнний стан, що стало перешкодою для вжиття заходів щодо залишення території України, оскільки були скасовані усі авіарейси та державний кордон був завантажений. Позивач самостійно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області для врегулювання конфлікту відповідно норм чинного законодавства. Також зазначив, що позивачеві послуги перекладача не пропонувалися, чим було порушено норми чинного законодавства. Позивач постійно проживає зі своєю дружиною за адресою: АДРЕСА_1 . Наведені факти спростовують твердження відповідача відповідно рішення, що останній керувався інтересами національної безпеки України, охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні приймаючи рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача, оскільки доказів що позивач несе небезпеку інтересам національної безпеки України, правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, порушує громадський порядок, суду не надано.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Витребувано у Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів особової (міграційної) справи ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (а.с. 34 35).

12.02.2024 від представника Головного управління ДМС України в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що 12.01.2024 працівниками ГУ ДМС в Одеській області спільно із співробітниками ГВ КР УСБУ в Одеській області виявлено за адресою: вул. Градоначальницька, 33, м. Одеса громадянина Таджикистану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В результаті проведеної перевірки, наявних документів та відібраних пояснень встановлено, що відповідач, прибув на територію України 02.01.2021, легально, через КПП «Кучурган» за паспортним документом громадянина Таджикистану для виїзду за кордон на його ім`я серії № НОМЕР_1 терміном дії з 14.03.2019 по 13.03.2029. Під час перебування на території України позивач тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Перебуваючи на території України постійного зареєстрованого місця проживання немає, офіційно не працевлаштований. Встановлено, що станом на 12.01.2024 позивач на території України перебуває незаконно, а саме перевищив строк перебування в Україні більш як на 30 днів. За порушення ч. 2 ст. 203 КУпАП стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення від 12.01.2024 ПР МОД № 010768 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 12.01.2024 ПН МОД № 010869 притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 5100,00 гривень. Штраф в розмірі 5100,00 грн. позивачем добровільно сплачено. Зазначив, що позивач із заявою для добровільного повернення до країни походження або третьої країни до ГУ ДМС в Одеській області не звертався. Про те, що він є нелегальним мігрантом, останній розуміє. Право на виїзд іноземних громадян станом на 12.01.2024 за межі території України не обмежено. ГУ ДМС в Одеській області 12.01.2024 прийняте рішення № 014813 про примусове повернення в країну походження або третю країну громадянина Таджикистану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 10.02.2024. Згідно розписки у рішенні про примусове повернення від 12.01.2024 позивач зобов`язався покинути територію України у визначений термін. З рішенням ознайомлений. Перекладача не потребує. Зазначив, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками. Посилання позивача на те, що його дружина захворіла, отримала другу групу інвалідності та потребувала постійного догляду і піклування не є підставами для порушення правил перебування іноземців в Україні та чинного міграційного законодавства, та не звільняють від відповідальності за таке порушення. Позивачу для зверненням із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну потрібно знаходитись на території України на законних підставах. Законність перебування позивача на території України на момент прийняття оскаржуваного рішення не підтверджується належними та допустимим доказами в розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України. Згідно матеріалів особової справи, наданих пояснень, розписки у рішенні про примусове повернення, протоколу про адміністративне правопорушення та постанови про накладення адміністративного стягнення від 12.01.2024 позивач зазначив, що перекладача не потребує, що підтверджується його підписом у вищезазначених документах. Під час прийняття рішення, а саме 12.01.2024 не встановлено обставин, передбачених ст.ст. 30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» які забороняють повернення позивача. Крім того відсутні підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності можуть бути порушені основні права та свободи позивача, у відповідності до критеріїв Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року та Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 1984 року (а.с. 46 56).

У судовому засіданні 16.02.2024 позивач та його представник адвокат Тімчинська К.С. позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача усудовому засіданні 16.02.2024 позов не визнав з підстав викладених у відзиві та просив у задоволенні позову відмовити.

З урахуванням положень ст. 205 КАС України суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Відповідно до ст. 250 КАС України датою складання повного тексту рішення є 23 лютого 2024 року.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що 12.01.2024 працівниками ГУ ДМС в Одеській області спільно із співробітниками ГВ КР УСБУ в Одеській області виявлено за адресою: вул. Градоначальницька, 33, м. Одеса громадянина Таджикистану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В результаті проведеної перевірки, наявних документів та відібраних пояснень встановлено, що відповідач, прибув на територію України 02.01.2021, легально, через КПП «Кучурган» за паспортним документом громадянина Таджикистану для виїзду за кордон на його ім`я серії № НОМЕР_1 терміном дії з 14.03.2019 по 13.03.2029.

Під час перебування на території України позивач тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме: перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, стосовно громадянина Таджикистану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 складено протокол про адміністративне правопорушення від 12.01.2024 серії ПР МОД № 010768 (а.с.61).

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 12.01.2024 серії ПН МОД № 010869, ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 гривень (а.с.62).

Штраф позивачем сплачено у добровільному порядку що підтверджується відповідною квитанцією від 12.01.2024 (а.с. 63).

12.01.2024 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення №014813 про примусове повернення в країну походження громадянина Таджикистану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 10.02.2024 року.

Згідно розписки у рішенні про примусове повернення від 12.01.2024 позивач зобов`язався покинути територію України не пізніше 10.02.2024. З рішення ознайомлений. Перекладача не потребує(а.с. 64 67).

Вважаючи рішення №014813 про примусове повернення ОСОБА_3 , прийняте ГУ ДМС України в Одеській області 12.01.2024 таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

12.01.2024 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення №012317 про заборону в`їзду в Україну громадянину Таджикистану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 строком на три роки (а.с. 69 71).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу, посвідка на тимчасове проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (пункт 18 частини першої статті 1 цього Закону).

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з частинами першою та третьою статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною шістнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Так, відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №150 від 15 лютого 2012 року (далі - Порядок №150), а саме підпункту 2 пункту 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в свою чергу, передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України №353/271/150 від 23 квітня 2012 року (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусове видворення на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Обставини за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн визначені частиною 1 статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», зокрема:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України з моменту визнання біженцем в Україні або надання притулку в Україні. Постійне проживання на території України біженців підтверджується посвідченням біженця.

Іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

Отже, не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.

Таким чином, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України, законних джерел існування тощо.

Позивач знаходився на території України нелегально, що є порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що відповідно було підставою для відповідача для прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження.

При цьому, положеннями ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначений перелік обставин, за наявності яких до іноземця чи особи без громадянства не може бути застосоване примусове повернення. Однак, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, настання яких передбачає застосування положень ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ані позивачем, ані його представником суду не надано. Відсутні такі докази і в матеріалах справи. Так само відсутні підстави вважати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас позивач вказує, що порушив строк тимчасового перебування на території України у зв`язку з тим, що в 2021 році дружина важко захворіла, отримала другу групу інвалідності та потребувала весь час стороннього догляду, який здійснював позивач.

Проте, сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з громадянкою України яка є особою з інвалідністю, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України. Вказані факти можуть бути підставою для оформлення права такої особи на проживання (перебування) в Україні, але не можуть самі по собі заміняти передбачені законом дії такої особи для реалізації цього права.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 10.10.2019 року по справі № 2340/2910/18 та від 18.03.2021 року по справі № 522/14416/18, від 29.05.2023 по справі № 522/5683/22.

Крім того суд зазначає, що позивач не був позбавлений можливості звернення до органів ДМС у письмовому вигляді, шляхом направлення таких звернень засобами поштового або електронного зв`язку.

Частиною 15 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України: іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Бажання іноземця чи особи без громадянств, зберегти свої сімейні права покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.

Саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто мова йде про відповідальність самого позивача, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування його на території України нелегально.

Не заперечує того, що сам по собі факт шлюбу, та навіть народження дітей, не є перешкодою для видворення іноземця за межі країни перебування, і Європейський суд з прав людини.

Так, у справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) Європейський суд з прав людини відзначив, що: «коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території… така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні».

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, оскільки позивач, порушуючи чинне законодавство України у належний спосіб не звернувся до органів ДМС з оформленням документів на право проживання в Україні.

При цьому посилання позивача, як на підставу порушення строків перебування на території України, на запровадження воєнного стану, саме по собі не є достатньою підставою для скасування рішення про примусове повернення, без наведення належного обґрунтування, із підтвердженням відповідними доказами того, яким чином запровадження воєнного стану вплинуло на порушення позивачем покладеного на нього чинним законодавством України обов`язку дотримуватись вимог національного законодавства України.

Також не заслуговують на увагу твердження позивача щодо самостійного звернення до ГУ ДМС України в Одеській області, оскільки, як встановлено судом, дане звернення відбулося лише в січні 2024 року, тобто після спливу строків, які дають іноземцю право перебувати на території України відповідно до вимог чинного законодавства.

Щодо посилання позивача на те, що йому не було забезпечено перекладача суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» з особою, яка не розуміє державної мови, працівник державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями може спілкуватися мовою, прийнятною для сторін, а також за допомогою перекладача.

Рішення про примусове повернення було доведено позивачу у встановленому порядку мовою, якою він володіє і здатен розуміти зміст офіційного документу. У розписці позивачем зазначено про те, що не потребує послуг перекладача (а.с.66). Також в письмових поясненнях позивача від 12.01.2024 та в протоколі про адміністративне правопорушення серії ПР МОД № 010768 від 12.01.2024 зазначено про те, що не потребує послуг перекладача (а.с. 60, 61).

Варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 23.01.2020 року при розгляді справи № 343/2242/16-а, наголосив на такому: «посилання позивача на те, що рішення про примусове повернення було оголошено позивачу без перекладача, як на підставу скасування такого рішення колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення. Крім того, перекладач та законний представник надаються на вимогу затриманого, якої в даному випадку не було».

Отже, суд приходить до висновку, що дії відповідача під час прийняття оскаржуваного рішення є правомірними, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, в тому числі й положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 72, 74, 77, 90, 268-271, 288 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 23 лютого 2024 року.

Суддя Ю.І.Ковтун