Справа № 280/4861/23
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 лютого 2024 року м. Дніпросправа № 280/4861/23
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Коршуна А.О. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.10.2023р. у справі №280/4861/23
за позовом:ОСОБА_1
до: про:Головного управління ДПС у Запорізькій області визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

03.07.2023р. Запорізьким окружним адміністративним судом зареєстровано адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі ГУ ДПС у Запорізькій області) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії /а.с. 1-8/.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 10.07.2023р. вищезазначений адміністративний позов було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення зазначених судом недоліків адміністративного позову / а.с. 19/.

У межах наданого вищезазначеною ухвалою суду строку позивачем недоліки адміністративного позову усунуту шляхом подання до суду першої інстанції уточненого адміністративного позову / а.с. 22-29/ і Запорізьким окружним адміністративним судом, відповідною ухвалою від 24.07.2023р., відкрито провадження у адміністративній справі №280/4861/23 за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії і справу призначено до судового розгляду /а.с. 31/.

Позивач, посилаючись у уточненому адміністративному позові / а.с. 22-29/, на те, що він 15.01.2023р. був зареєстрований як фізична особа-підприємець, тобто до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» №755-IV від 15.05.2003р., і після набрання чинності цим законом відомості про нього, як фізичну особі-підприємця, не були включені до Єдиного державного реєстру відомостей про фізичних осіб підприємців. У червні 2023р. з листа ГУ ДПС у Запорізькій області йому стало відомо про існування в його інтегрованій картці платника податків боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі також єдиний внесок) на суму 18276,22грн., але будь-яких вимог про сплату цього боргу податковий орган на його адресу не надсилав, та у отриманому ним листі відповідача за вих. 25511/6/08-01-13-04-03 від 26.06.2023р. також не зазначено про те, що податковим органом приймались будь-які вимоги щодо стягнення боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 18276,22грн. Позивач вважає, що не здійснення реєстрації за новими законодавчими вимогами суб`єктів господарювання, які були зареєстровані до 01.07.2004р., фактично звільняє їх від обов`язку зі сплати єдиного внеску, тому внесення відповідачем даних до інтегрованої картки на ім`я ОСОБА_1 щодо боргу з єдиного внеску на суму 18276,22 грн за 2017р. та 2018р. є протиправним, тому просив суд визнати протиправними дії ГУ ДПС у Запорізькій області по внесенню в інтегровану картку на ім`я ОСОБА_1 даних про заборгованість по єдиному внеску за 2017р. та 2018р. на суму 18276,22грн. та зобов`язати ГУ ДПС у Запорізької області виключити вказані відомості.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.10.2023р. у справі №280/4861/23 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії- відмовлено / а.с. 46-48/.

Позивач, не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, за допомогою засобів поштового зв`язку 08.11.2023р. подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу / а.с. 53-63,64/ яка ним зареєстрована 15.11.2023р. / а.с. 65/.

З метою забезпечення розгляду вищезазначеної апеляційної скарги Третім апеляційним адміністративним судом 16.11.2023р. витребувано з суду першої інстанції матеріали справи №280/4861/23 / а.с. 66/, які надійшли до Третього апеляційного адміністративного суду 14.12.2023р. / а.с. 68/.

Ухвалами Третього апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023р. у справі №280/4861/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.10.2023р. у справі №280/4861/23 / а.с. 69/ та справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 30.01.2024р. /а.с. 70/, про що судом апеляційної інстанції було повідомлено учасників справи / а.с. 71-73/.

Позивач, посилаючись у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було з`ясовано усі обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, і зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття ним рішення у справі з порушенням норм чинного законодавства, просив скасувати рішення суду першої інстанції від 25.10.2023р. та постановити у справі нове рішення, яким задовольнити вимоги адміністративного позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а положеннями ч. 5 ст. 250 КАС України передбачено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали адміністративної справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції встановлено, та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , позивач у справі, зареєстрований як фізична особа-підприємець з 15.01.2003р., перебував на податковому обліку в ГУ ДФС у Запорізькій області (Мелітопольський район), взятий на облік як платник єдиного внеску 01.04.2004р. за №08/11-2322/08155, підприємницька діяльність припинена 26.02.2019р., при цьому відповідно до даних інтегрованої картки платника податків станом на 31.12.2022р. за позивачем обліковується заборгованість з єдиного внеску в сумі 18276,72 грн. за період 2017-2018рр. / а.с. 11-13,42/.

З адміністративного позову вбачається, що у червні 2023р. позивачу з листа ГУ ДПС у Запорізькій області / а.с. 9-10/ стало відомо про існування в його інтегрованій картці платника податків боргу з єдиного внеску на суму 18276,22грн., і враховуючи, що він будь-яких вимог про сплату цього боргу від податкового органу не отримував та після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» №755-IV від 15.05.2003р. відомості про нього, як фізичну особі-підприємця, не були включені до Єдиного державного реєстру відомостей про фізичних осіб підприємців, позивач вважає, що дії відповідача щодо внесення до його інтегрованої картки платника податків відомостей про наявність боргу по сплаті єдиного внеску у розмірі 18276,22 грн. є протиправними і саме це обумовило його звернення до суду із цим адміністративним позовом за захистом і відновленням свого порушеного права.

Спірні відносини, що виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так нормами ПК України надано визначення, серед іншого, наступних понять для цілей оподаткування:

- самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб (підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу);

- працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ), відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Нормами ст. 2 Закону визначено, що його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску, а дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону Також встановлено, що виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Крім цього ч. 1 ст. 1 Закону, зокрема п. 3 та п. 10, надано визначення наступним поняттям:

- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

- страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

При цьому платниками єдиного внеску, відповідно до абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону , є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Єдиний внесок, відповідно до абз. 1 п. 1 ,2 ч. 1 ст. 7 Закону нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Але незважаючи на вищенаведені норми законодавства, які регулюють питання адміністрування ЄСВ, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносини щодо адміністрування ЄСВ при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано.

Сукупний аналіз наведених норм чинного законодавства дають можливість зробити висновок про те, що платниками єдиного соціального внеску є, серед інших фізичні особи-підприємці, і необхідною умовою для сплати такою особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження цією особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ, оскільки саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць, але при цьому за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене дає підстави для висновку про те, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Так положеннями ч. 2 ст. 9 Закону передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску, відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону, зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

У разі несплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України», податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, інформує про це платників єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Отже аналіз наведених вище норм чинного законодавства, дає можливість зробити висновок про те, що починаючи з 01.01.2017р. встановлено безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності, при цьому в разі неотримання доходу, за будь яких умов, єдиний внесок має бути сплачений у розмірі не менше розміру мінімального страхового внеску на місяць і виключення з даного правила стосуються лише фізичних осіб-підприємців, які отримують пенсію або соціальну допомогу, а незгода з розрахунком суми недоїмки, яка визначена контролюючим органом, реалізується шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску, яку виносить контролюючий орган, в адміністративному або судовому порядку.

Також необхідно враховувати, що інтегрована картка платника, відповідно до п. 2 розділу 1 Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який затверджено наказом Міністерства фінансів України №5 від 12.01.2021р. та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.03.2021р. (далі Порядок), це форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску (далі - платежі), що ведеться за кожним видом платежу; інформаційна система - інтегрований комплекс процесів, компонентів та засобів апаратного і програмного забезпечення для виконання цільової функції.

Відповідно до п.3 розділу 1 вищезазначеного Порядку оперативний облік платежів здійснюється податковими органами в інформаційній системі.

За змістом п. 1 розділу 2 Порядку з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею.

Аналіз наведених вище норм дає можливість визначити, що дії контролюючого органу щодо внесення відомостей до електронних баз даних контролюючого органу, незалежно від джерела походження таких відомостей, є службовою діяльністю працівників податкового органу, яка здійснюється ними на виконання своїх професійних обов`язків в порядку, передбаченому ПК України та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання вимог цього Кодексу, і обов`язковою ознакою дій/бездіяльності/рішень суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Колегія суддів з огляду з огляду на імперативні положення ст. 25 Закону, відповідно до яких незгода із сумою недоїмки з єдиного внеску реалізується платником у спосіб адміністративного або судового оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, оскільки така вимога є рішенням суб`єкта владних повноважень, що породжує для платника податків наслідки у вигляді обов`язку сплати відповідних сум, тоді дії посадових осіб контролюючого органу ( у даному випадку податкового органу) щодо внесення інформації в бази даних податкового органу не породжують правових наслідків для платників податків, у тому числі платників єдиного внеску, та не порушують їхні права, і відсутність у платника податків (позивача у справі) прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням податковим органом (відповідачем у справі) оскаржуваних дій (внесення відомосте до ІПК) не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні такого адміністративного позову.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018р. у справі № 826/4406/16, від 23.12.2019р. у справі № 712/3842/17, від 27.02.2020р. у справі № 500/477/15-а, від 12.05.2021р. у справі № № 640/11938/20, від 19.10.2023р. у справі № 320/9959/20, від 15.08.2019р. у справі №1340/4630/18.

Щодо посилань позивача у позові та апеляційній скарзі на неможливість здійснення нарахувань єдиного внеску через відсутність відомостей щодо нього в Єдиному державному реєстрі відомостей про фізичних осіб підприємців після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» №755-IV від 15.05.2003р., то колегія суддів вважає, що ці аргументи мають оцінюватись під час розгляду питання правомірності винесення контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки), а такі вимоги позивачем у адміністративному позові не були заявлені та перебувають поза межами даного спору.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що твердження позивача наведені ним в обґрунтування заявлених вимог щодо відсутності вимоги податкового органу про стягнення боргу (недоїмки) з єдиного внеску у розмірі 18276,72 грн. за 2017-2018р. спростовуються наявними в матеріалах цієї справи ухвалами Запорізького окружного адміністративного суду від 07.02.2022р. та від 25.02.2022р. у справі №280/1732/22, які набрали законної сили, якими встановлено, що ОСОБА_1 31.01.2022р. звертався до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 13.11.2018р. №Ф-51512-56 на суму 15819,54 грн / а.с. 37-38/.

Отже враховуючи вищенаведені фактичні обставини справи, які були встановлені судом та підтверджені належними письмовими доказами, та приймаючи до уваги наведені норми чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд першої інстанції постановив правильне рішення про відому позивачу у задоволенні адміністративного позову через його необґрунтованість та безпідставність.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення заявлених позивачем у справи вимог, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, та постановив правильне рішення про відмову позивачу у задоволенні вимог адміністративного позову, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, і оскільки під час апеляційного розгляду справи не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б потягли за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, вважає необхідним рішення суду першої інстанції від 25.10.2023р. у цій справі залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.10.2023р. у справі №280/4861/23 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст. 329, 331 КАС України.

Постанову виготовлено та підписано 21.02.2024р.

Головуючий - суддя А.О. Коршун

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова