Справа № 160/16296/23
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 лютого 2024 року м. Дніпросправа № 160/16296/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Прокопчук Т.С., Кругового О.О.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу 46 комендатури охорони та обслуговування на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 р. (суддя: Єфанова О.В) в адміністративній справі №160/16296/23 за позовом ОСОБА_1 до 46 комендатури охорони та обслуговування, про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за період з 04 жовтня 2018 р. по 01 липня 2023 р.

В обгрунтування позову вказав, що проходив службу на посаді заступника начальника комендатури з матеріально-технічного забезпеченні - начальника відділення матеріально-технічного забезпечення 46 комендатури охорни та обслуговування Військової частини НОМЕР_1 . На виконання рішення суду 01 липня 2023 р. відповідачем виплачено йому індексацію грошового забезпечення, тому він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 жовтня 2018 р. по 01 липня 2023 р.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 р., ухваленим за результатами розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд визнав протиправними дії 46 комендатури охорони та обслуговування щодо ненарахування та невиплати щодо ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні. Зобов`язав 46 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 01 січня 2023 р. по 01 липня 2023 р. В решті позовних вимог відмовив.

У поданій апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Скаргу обгрунтовує тим, що питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця нормами спеціального законодавства не врегульовано, однак дана обставина не є підставою для застосування до цих правовідносин норм трудового законодавства. Також на думку скаржника необхіднім є врахування правових висновків Верховного Суду, сформульованих за результатом розгляду аналогічних спорів, відповідно до яких отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що

мала місце після того, як була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами статті 117 КЗпП України, а може бути компенсацією втрати частини доходу у зв`язку з затримкою строків їх виплати.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до положень статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Перевірка оскарженого рішення суду першої інстанції здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом першої інстанції встановлено, що 46 комендатурою охорони та обслуговування на виконання вимог рішення суду у справі №160/25711/21 ОСОБА_1 01 липня 2023 р. виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 08 серпня 2016 р. по 01 березня 2018 р.

Вважаючи наявними підстави для нарахування та виплатити 46 комендатурою охорони та обслуговування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 жовтня 2018 р. по 01 липня 2023 р. відповідно до статті 117 КЗпП України, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з встановленої судовим рішенням у справі №160/25711/21 обставини протиправної бездіяльності, допущеної відповідачем в частині не нарахування та невиплати позивачу усіх належних йому сум при звільненні, зокрема індексації, тому відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону України №2352- IX від 01 липня 2022 р. зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2023 р. по 01 липня 2023 р.

Скаржник вказує, що питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця нормами спеціального законодавства не врегульовано, однак на його думку це не є підставою для застосування норм трудового законодавства до даних правовідносин.

Колегія суддів звертає увагу, що Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 р. №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03 серпня 2021 р. у справі №580/278/19 (К/9901/8019/20).

Скаржник наполягає на врахуванні правових висновків Верховного Суду за 2018 р., відповідно до яких нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами статті 117 КЗпП України, а може бути компенсацією втрати частини доходу у зв`язку з затримкою строків їх виплати.

Колегія суддів вважає, що застосуванню підлягають актуальні правові висновки Верховного Суду, викладеної пізніше у часі.

Так, Верховним Судом 08 серпня 2023 р. ухвалено постанову у справі №420/19971/21 спір в якій виник із аналогічних правовідносин, а саме - позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, стягнутої на підставі рішення суду.

Верховний Суд висловив наступну правову позицію:

"Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника, у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Суд зауважує, що положення ч.1 ст. 117 КЗпП України переважно стосуються випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 р. у справі № 821/1083/17 вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 р. №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 р., частину 1 статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Суд першої інстанції, виходячи із встановленої судовим рішенням у справі №160/25711/21 обставини протиправної бездіяльності, допущеної відповідачем в частині не нарахування та невиплати позивачу усіх належних йому сум при звільненні, зокрема індексації, відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону України №2352- IX від 01 липня 2022 р. зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2023 р. по 01 липня 2023 р. і таке рішення, колегія суддів вважає законним та обгрунтованим.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції прийнято судом з дотриманням норм матеріального права, є законним та обгрунтованим, відсутні підстави для його скасування.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу 46 комендатури охорони та обслуговування - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 р. в адміністративній справі №160/16296/23 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 14 лютого 2024 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя Т.С. Прокопчук

суддя О.О. Круговий