Справа № 280/1219/24
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року Справа № 280/1219/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., за участю секретаря судового засідання Швидкої К.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Запорізької обласної прокуратури

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Запорізької обласної прокуратури (далі - позивач) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. від 19.01.2024 про стягнення з позивача виконавчого збору у виконавчому провадженні № 73892284 у сумі 28400 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що до Запорізької обласної прокуратури надійшла постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. про стягнення виконавчого збору. Так, за виконавчим листом, виданим Запорізьким окружним адміністративним судом у справі № 280/7483/20, зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 23940,25. Відповідно до постанови відповідача сума виконавчого збору становить 28400 грн, як за виконання рішення немайнового характеру. Позивач не погоджується із визначеною виконавцем сумою виконавчого збору та, посилаючись на вимоги статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», стверджує, що виконавчий збір повинен становити 2394,03 грн (10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню). Просить задовольнити позовні вимоги.

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи.

20.02.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№8046), у якому представник відповідача заперечує проти позовних вимог та зазначає, що рішення, за яким видано виконавчий лист, має немайновий характер, тому відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» сума виконавчого збору розраховується, виходячи з чотирьох розмірів мінімальної заробітної плати (4 х 7100 грн). З огляду на викладене, вказує на відсутність підстав для задоволення позову.

22.02.2024 надійшли заяви представників сторін (вх.№№ 8647, 8655) про проведення судового засідання у порядку письмового провадження за їх відсутності.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 12.02.2024 суд відкрив спрощене позовне провадження у справі та призначив судове засідання на 22.02.2024 о 14:00.

Враховуючи положення частини четвертої статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28.03.2023 у справі № 280/7483/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.09.2023, позовні вимоги ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку в сумі 23811,25 грн;

зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить без вирахування податків і зборів 23811,25 грн;

зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 23940,25 грн;

в решті позовних вимог відмовлено.

27.10.2023 Запорізьким окружним адміністративним судом по справі № 280/7483/20 виданий виконавчий лист про зобов`язання Запорізької обласної прокуратури виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 23940,25 грн (а.с.28 зворотній бік 29).

21.12.2023 ОСОБА_2 направив заяву на адресу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), у якій просив, зокрема, відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа від 27.10.2023 по справі № 280/7483/20 (а.с.28).

19.01.2024 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою Аллою Миколаївною відкрито виконавче провадження № 73892284 на підставі виконавчого листа № 280/7483/20, виданого 27.10.2023, яким зобов`язано Запорізької обласної прокуратури виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 23940,25 грн (а.с.31).

19.01.2024 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою Аллою Миколаївною, керуючись статтею 27 України «Про виконавче провадження», за якою за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника юридичної особи, було також винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 28400 грн (а.с.33).

Не погоджуючись з розрахунком виконавчого збору державного виконавця, позивач звернувся з цим позовом до суду.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів.

За правилами частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

При цьому, відповідно до визначення частини першої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчим збором є збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За змістом частин другої - четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються, з-поміж іншого, ціна позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Отже, будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову.

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 907/9/17 та від 25.08.2020 у справі №910/13737/19.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.09.2022 у справі №280/9443/21 (провадження № К/990/16688/22) висловлено правову позицію, за змістом якої вимоги щодо нарахування та виплати вихідної допомоги є майновими позовними вимогами, оскільки їх об`єктом виступає благо, яке підлягає грошовій оцінці, відповідно розмір виконавчого збору у даному випадку мала би обраховуватися з урахуванням грошових сум, які рішенням судів зобов`язано перерахувати та виплатити, тобто як зі спору майнового характеру.

Спірні постанови винесено державним виконавцем на підставі виконавчого листа від 27.10.2023, виданого на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.03.2023 у справі № 280/7483/20, яким задоволені вимоги щодо зобов`язання Запорізької обласної прокуратури виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 23940,25 грн.

Отже, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду, оскільки вимоги щодо виплати ОСОБА_1 конкретної суми у розмірі 23940,25 грн (суми середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні) містять зміну складу майна позивача, такі вимоги є майновими, у зв`язку з чим при прийнятті спірної постанови про стягнення виконавчого збору державним виконавцем неправильно обраховано розмір виконавчого збору як за немайновими вимогами.

Водночас суд не приймає посилання відповідача на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 18.01.2019 у справі № 826/19730/16, від 13.02.2019 у справі № 295/13991/16-а, від 20.02.2019 у справі № 712/5014/17 від 13.03.2019 у справі №812/1413/17, від 08.05.2019 у справі № 750/4867/17, від 16.05.2019 у справі № 750/3140/17, оскільки спірні правовідносини у вказаних справах хоча і стосувалися питання правомірності постановлених державними виконавцями постанов про стягнення виконавчого збору, проте не є аналогічними до правовідносин у цій справі в аспекті правильності обрахунку його розміру.

Отже, оскільки рішення Запорізького окружного адміністративного суду Запорізького окружного адміністративного суду від 28.03.2023 у справі № 280/7483/20 має майновий характер, тому що благо, яке захищене вказаним рішенням, підлягає грошовій оцінці, яка становить 23940,25 грн, суд дійшов висновку, що виконавчий збір підлягав стягненню в розмірі 10% вказаної суми та мав становити 2394,03 грн, а не чотири розміри мінімальної заробітної плати в сумі 28400,00 грн.

Враховуючи наведене, суд констатує, що постанова головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. від 19.01.2024 про стягнення з позивача виконавчого збору у виконавчому провадженні № 73892284 у сумі 28400 грн прийнята всупереч положенням частини другої статті 2 КАС України, а саме не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; не обґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), не пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, № 303-A, пункт 29).

Згідно з пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

VII. Розподіл судових витрат.

Згідно з частиною другою статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Оскільки під час розгляду справи не було залучено свідків та не призначено експертиз, судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 271, 287, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Запорізької обласної прокуратури задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової Алли Миколаївни від 19.01.2024 про стягнення із Запорізької обласної прокуратури виконавчого збору у виконавчому провадженні №73892284 у розмірі 28400,00 грн.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач Запорізька обласна прокуратура, місцезнаходження: вул.Дмитра Апухтіна, буд.29-А, м.Запоріжжя, 69005; .

Відповідач Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, місцезнаходження: вул.Городецького, буд.13, м.Київ, 01001; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 22.02.2024.

Суддя К.В.Мінаєва