Справа № 990/244/23
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 990/244/23

адміністративне провадження № П/990/244/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Білак М.В., Радишевської О.Р., Мельник-Томенко Ж.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Ізвєкова К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Вищої ради правосуддя про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

1. У жовтні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП), у якому просить:

1.1. визнати протиправними дії ВРП щодо обмеження нарахування та виплати позивачці у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 винагороди члена ВРП із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону України від 13.04.2020 № 553-ІХ;

1.2. стягнути з ВРП на користь позивачки суму недоотриманої винагороди члена ВРП за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 566 511,44 грн з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

2. Позовні вимоги мотивовано тим, що у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 відповідач незаконно обмежував ОСОБА_1 винагороду члена ВРП розміром, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, яка встановлена станом на 01.01.2020 відповідно до приписів Закону № 553-ІХ, яким Закон № 294-IX доповнений статтею 29, на підставі якої й обмежувалася винагорода, серед інших, членам ВРП. Однак Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 у справі №1- 14/2020(230/20) положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

2.1. Приймаючи до уваги той факт, що відповідач листом від 19.01.2002 № 355/0/9-22 відмовив ОСОБА_1 у задоволенні її заяви від 23.12.2021 про приведення нарахованої їй винагороди члена ВРП за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 відповідно до вимог статті 21 Закону № 1798-VIII та статті 135 Закону № 1402-VIII, а також не виплатив ці кошти їй при звільненні, то позивачка на підставі частини другої статті 233 КЗпП України просить стягнути суд належну їй винагороду члена ВРП, за її розрахунками, у розмірі 566511,44 грн.

3. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.08.2023 відкрито провадження за цим позовом в адміністративній справі №990/244/23, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (з огляду на те, що позивач просив розглядати справу без її участі).

4. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.11.2023 клопотання ВРП про розгляд цієї справи у судовому засіданні з викликом сторін задоволено, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом сторін.

5. До судового засідання ВРП подала клопотання про залишення позову без розгляду з підстав пропуску позивачкою строку звернення до суду із цим позовом.

5.1. На обґрунтування цього клопотання ВРП наголошувала на тому, що спір, який розглядається, пов`язаний з проходженням позивачкою публічної служби, у зв`язку з чим до спірних правовідносин має застосовуватися строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (місячний строк), а не нормами статті 233 КЗпП України, як про те зазначає позивачка.

5.2. У цьому зв`язку ВРП звертає увагу Суду на правовий висновок Верховного Суду у складі судової палати з розгляду політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, сформований у постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20, у якій Верховний Суд відступив від своїх попередніх висновків щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь висновку про застосування до подібних правовідносин частини п`ятої статті 122 КАС України (місячний строк).

5.3. Виходячи з того, що у підстави позову позивачкою покладені висновки Конституційного Суду України, викладені у Рішенні від 28.08.2020 № 10-р/2020, то, на думку ВРП, перебіг строку для звернення до суду із цим позовом почався з 28.08.2020. Додатково відповідач інформує, що довідку про нарахування винагороди члена ВРП за 2020 рік позивачці надано 22.07.2021, листом ВРП від 19.01.2022 № 355/0/9-22 у відповідь на заяву позивачки від 23.12.2021 про виплату недоотриманої винагороди члена ВРП за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 повідомлено про неможливість виплати іншого розміру винагороди члена ВРП, крім уже виплаченої, а наказом в.о. Голови ВРП від 23.02.2023 № 88-к позивачку відраховано зі штату ВРП із проведенням остаточного фінансового розрахунку. Тож, на переконання ВРП, не має підстав вважати, що протягом усього цього строку позивачка не знала про порушення свого права та не могла звернутися до суду у місячний строк, визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

5.4. Доводи позивачки щодо початку перебігу 30-денного строку (у редакції частини другої статті 233 КЗпП України, чинної на час звернення позивачки до суду) для звернення до суду із цим позовом з дня закінчення карантину (30.06.2023), встановленого Кабінетом Міністрів України від 11.03.2020 № 211 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-Cov-2, на підставі пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, відповідач уважає помилковими. ВРП доводить, що строки визначені у статті 233 КЗпП України, які спливали в період дії карантину, автоматично продовжувалися в силу пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України на строк дії такого карантину та сплинули в останній день карантину (30.06.2023). При цьому, ВРП наполягає, що ані нормами КЗпП України, ані положеннями інших нормативно-правових актів не передбачено, що ці строки перериваються з дати припинення карантину та перебіг цих строків починається заново.

5.5. ВРП просить відхилити доводи позивачки, викладені в позовній заяві про необхідність врахування висновків Верховного Суду щодо строків звернення до суду, викладені у постановах від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 25.04.2023 № 380/15245/22, оскільки відбулися значні зміни у законодавстві, внаслідок чого змінилося нормативно-правове врегулювання в частині визначення строків звернення до суду із подібними позовними вимогами.

5.6. Підсумовуючи наведене, ВРП просить застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду, установленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, без поважних причин та залишити позов без розгляду.

6. ОСОБА_1 , не погодившись із доводами ВРП, подала письмові заперечення, за змістом яких просила відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про залишення її позову без розгляду.

6.1. Позивачка вказує, що КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні, порівняно із строками, визначеними у статті 122 цього Кодексу. Спираючись на Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 позивачка підкреслює, що поняття «винагороди члена ВРП» у контексті спірних правовідносин є рівнозначним поняттю «оплата праці», а оскільки положення КАС України не містять норм, які регулюють (встановлюють) строк звернення до адміністративного суду із позовом про стягнення усіх невиплачених працівнику при звільненні сум, то спеціальною нормою, яка встановлює строк звернення до суду з таким позовом, є положення статті 233 КЗпП України у відповідній редакції. У цьому зв`язку, позивачка наголошує, що правова позиція Верховного Суду щодо застосування під час визначення строків звернення до суду про стягнення усіх належних сум працівнику при звільненні у публічно-правових спорах спеціальних норм статті 233 КЗпП України у відповідній редакції, викладена у численних постановах Верховного Суду (зокрема, від 04.05.2023 у справі №560/3294/22, від 26.05.2022 у справі № 420/10861/21, від 06.04.2023 у справі №260/3564/22, від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21), є усталеною.

6.2. На думку позивачки, помилковими є доводи ВРП на обґрунтування позиції щодо наявності підстав для застосування місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, згідно з правовим висновком, викладеного Верховним Судом у постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20, позаяк у цій справі предметом спору було стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника на підставі статей 116 та 117 КЗпП України, що за правовою природою є окремим видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати та, відповідно, не регулюється положеннями статті 233 КЗпП України.

6.3. Щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України ОСОБА_1 просила Суд урахувати ту обставину, що до 19.07.2022 звернення працівника до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні сум не обмежувалося будь-яким строком, а тримісячний строк був запроваджений лише Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (набрав чинності 19.07.2022). При цьому, позивачка підкреслює, що законодавець у Законі № 2352-ІХ не передбачив будь-якого механізму для забезпечення належної реалізації права на судовий захист тих осіб, трудові відносини яких на момент набрання чинності цим законом з роботодавцями вже були припинені і строк такого припинення перевищував три місяці.

6.4. На переконання позивачки, законодавець уважав достатнім для врегулювання такої ситуації наявність у главі ХІХ «Прикінцеві перехідні положення» КЗпП України положень, відповідно до яких під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної короновірусної хвороби COVID-19, строки визначені статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину.

6.5. За пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відмінений карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

6.6. На основі наведеного позивачка констатувала, що з 30.06.2023 почав відлік тримісячний строк, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній після змін, внесених згідно із Законом № 2352-ІХ) і останнім днем цього строку є 30.09.2023. Зважаючи на написані вище мотиви позивачка вважає, що вона дотрималася тримісячного строку для звернення з цим позовом до суду.

6.7. Позивачка уважає, що у випадку тлумачення пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві перехідні положення» КЗпП України у запропонований ВРП спосіб (строки звернення до суду вважаються закінченими одночасно з відміною карантину), складалася б ситуація, за якої на момент набрання чинності Законом № 2352-ІХ, особи, трудові відносини яких з роботодавцем припинилися у строк, що перевищував три місяці, та звернення до суду яких до набрання чинності цим законом не обмежувалося будь-яким строком, перебували б у стані правової невизначеності щодо строку, протягом якого вони можуть звернутися за захистом своїх прав, оскільки такий строк міг закінчитися у будь-який момент шляхом прийняття Кабінетом Міністрів України відповідної постанови, позаяк дата відміни карантину не є заздалегідь обумовленою датою.

6.8. Тож, не заперечуючи права законодавця вирішувати питання доцільності обмеження права працівника на звернення до суду з позовом про стягнення усіх належних йому при звільненні сум певним строком, позивачка зауважує, що логічним є те, щоб такі строки були передбачуваними, оскільки встановлення саме передбачуваних строків звернення працівника до суду, як складової механізму реалізації права на судовий захист, може розглядатися як належна гарантія забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

6.9. У цьому контексті позивачка просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 06.11.2018 у справі № 812/292/18), згідно з якою норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактується на користь особи.

6.10. Спираючись на низку рішень Європейського суду з прав людини, у яких застосовано принцип правової визначеності, позивачка уважає, що положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України підлягають застосуванню у спосіб, згідно з яким тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про виплату усіх належних працівнику при звільненні сум, продовжується на строк дії карантину (є таким, що додається до строку дії карантину). У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 уважає, що строк звернення до суду із цим позовом нею не пропущений.

6.11. У додаткових поясненнях позивачка просить при виборі і застосуванні норми права, що визначає строк звернення до суду у спірних правовідносинах, врахувати висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, викладені у постановах від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 420/14777/22, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі №140/2168/23, від 18.10.2023 у справі № 380/14605/22, згідно з якими право звернення до суду працівника, звільненого до 19.07.2022, із позовом про стягнення усіх належних сум при звільненні, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022), не обмежене будь-яким строком.

6.12. У цьому зв`язку позивачка підкреслює, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, з огляду на встановлені параграфом другим Глави другої Розділу І КАС України правила інстанційної підсудності, розглядає цей спір як суд першої інстанції, а не в касаційному порядку, то положення статті 346 КАС України (якою передбачено спеціальний порядок дій суду, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів та вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї самої палати або у складі такої палати) не можуть бути реалізовані, натомість правила частини п`ятої статті 242 КАС України (згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду) є обов`язковими до застосування.

6.13. Позивачка звертає увагу, що положення частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-ІХ, який набрав чинності вже після її звільнення з ВРП, а саме 19.07.2022, встановлюють не лише строк звернення до суду (3 місяці) за вирішенням спорів, щодо яких раніше допускалося звернення до суду без обмежень будь-яким строком, а й визначають момент початку перебігу такого строку, який пов`язується з настанням події, правові підстави для настання якої закладені лише з 19.07.2022 (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені йому при звільненні).

7. У додаткових пояснення ВРП повідомила, що довідка про суми, нараховані і виплачені позивачці при звільненні, не була вручена (надіслана) їй, оскільки на наступний же день після відрахування її зі штату (наказ в.о. Голови ВРП від 23.02.2022 № 88-к) та проведення з нею остаточного фінансового розрахунку відбулося повномасштабне вторгнення російської федерації (24.02.2022), у зв`язку з чим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено воєнний стан в Україні, та з метою збереження життя та здоров`я частина працівників ВРП була відправлена на дистанційну роботу, а з 01.03.2022 оголошено простій для працівників секретаріату ВРП на підставі наказу ВРП від 01.03.2022 № 91-к (припинений 03.10.2022).

8. У судовому засіданні представник ВРП підтримав заявлене клопотання та просив його задовольнити.

9. ОСОБА_1 проти задоволення клопотання ВРП щодо залишення позову без розгляду заперечувала та просила відмовити у його задоволенні.

10. Вирішуючи клопотання ВРП про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, оцінюючи аргументи та доводи учасників справи, колегія суддів виходить із такого.

11. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

12. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

13. Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

14. У зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Cпір про винагороду за виконання обов`язків на посаді члена ВРП є трудовим спором про оплату праці.

15. Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

16. Частина друга статті 233 КЗпП України конкретизує предмет (заробітна плата) судового захисту та у редакції до 19.07.2022 встановлювала, що в цьому разі звернення до суду не обмежується будь-яким строком, і з цієї норми такий висновок прямо випливає.

17. Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 у справі № 818/1095/16 указав, що норми частини другої статті 233 КЗпП України є спеціальними, прямо встановлюють предмет (заробітна плата) судового захисту та мають пріоритет над нормами діючої на той час частини третьої статті 99 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату (грошове забезпечення тощо).

18. Частина третя статті 99 КАС України (у редакції до 15.12.2017) визначала, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. З 15.12.2017 КАС України викладений в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII і з того часу місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється частиною п`ятою статті 122 КАС України.

19. Аналогічні висновки щодо співвідношення норм частини другої статті 233 КЗпП України та частини п`ятої статті 122 КАС України у питанні застосуванні строків звернення до адміністративного суду публічних службовців з позовними заявами у спорах про порушення законодавства про оплату праці неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04.05.2023 у справі № 560/3294/22, від 26.05.2022 у справі № 420/10861/21, від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21.

20. Правові висновки Верховного Суду у постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20, на необхідності застосування яких наполягає ВРП на обґрунтування клопотання про залишення цієї позовної заяви без розгляду, не є релевантними до обставин цієї справи, позаяк у цій справі предметом спору було стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника на підставі статей 116 та 117 КЗпП України, що за правовою природою є окремим видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати та, відповідно, не регулюється положеннями статті 233 КЗпП України.

21. За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи ВРП про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини п`ятої статті 122 КАС України.

22. Вирішуючи питання дотримання позивачкою строків звернення до суду за частиною другою статті 233 КАС України, колегія суддів виходить із такого.

23. На момент відрахування позивачки зі штату ВРП (наказ в.о. Голови ВРП від 23.02.2022 № 88-к) редакція частини другої статті 233 КЗпП України передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

24. Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у Рішеннях від 22.02.2012 № 4-рп/2012, від 15.10.2013 № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013.

25. У цих рішеннях сформовано низку юридичних позицій, які враховувалися при вирішенні подібних спорів, в тому числі адміністративними судами:

- строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 22.02.2012 № 4-рп/2012);

- поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків(п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.10.2013 № 8-рп/2013);

- під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.10.2013 № 8-рп/2013);

- право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати;

- у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат (Рішення від 15.10.2013 року № 8-рп/2013).

26. Необхідно врахувати, що у спірний період особливості застосування норм статті 233 КЗпП України визначалися дією карантину, установленого на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», у зв`язку з чим запроваджувалися обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19 ( у тому числі встановлювався режим надзвичайної ситуації), що безпосередньо впливало на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, вводилися певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

27. З метою зменшення негативного впливу поширення коронавірусу COVID-19 та забезпечення виконання функцій держави законодавцем прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX (набрав чинності 28.04.2020), який спрямований на вдосконалення правових відносин у багатьох сферах життєдіяльності, які зазнали змін у зв`язку із поширенням коронавірусу COVID-19, серед яких і трудові відносини.

28. Цим Законом, серед іншого, КЗпП України доповнений главою ХІХ «Прикінцеві положення» такого змісту: « 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

29. Термін дії цього карантину безперервно і неодноразово продовжувався. Зокрема, на дату звільнення позивачки з ВРП та відрахування зі штату ВРП (23.02.2022) на всій території України діяв карантин і на той час строк його дії був визначений до 31.03.2022 (згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.2021 № 1336).

30. Згодом цей строк був неодноразово змінений згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 229, від 27.05.2022 № 630, від 19.08.2022 № 928, від 23.12.2022 № 1423, від 24.04.2023 № 383 і таким чином датою його закінчення визначено 30.06.2023.

31. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан.

32. У цей період Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (набрав чинності 19.07.2022) назву та частини першу та другу статті 233 КЗпП України викладено в новій редакції.

33. Тож з 19.07.2022 частина друга статті 233 КЗпП України діє у такій редакції: «Із заявою про вирішення трудового спору працівник має право звернутися до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

34. У зв`язку з цим необхідно зауважити, що Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку справи за позовами осіб, які були звільнені з публічної служби до 19.07.2022, але звернулися до суду за захистом своїх прав у спорах про оплату праці вже після 19.07.2022 і з моменту їх звільнення пройшло більш ніж 3 місяці, розтлумачив цю правову ситуацію таким чином, що з уваги на дію пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, працівника, звільненого до 19.07.2022, із позовом про стягнення усіх належних сум при звільненні, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022), не обмежене будь-яким строком.

35. Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 420/14777/22, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 18.10.2023 у справі №380/14605/22, на які позивачка посилається у запереченнях проти задоволення клопотання ВРП про залишення її позовної заяви без розгляду та додаткових поясненнях до них.

36. Водночас важливо врахувати, що у всіх цих справах спори заявлялися у період дії карантину. Наведені постанови не містять висновків про застосування чинної редакції частини другої статті 233 КЗпП України після закінчення дії пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України у зв`язку із закінченням дії карантину, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з 30.06.2023), як це має місце у цій справі.

37. З урахуванням описаної ситуації зміни правового регулювання, заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що вона з моменту припинення дії карантину опинилася у стані правової невизначеності щодо строку, протягом якого вона може звернутися за захистом своїх прав, оскільки дата відміни карантину не була заздалегідь обумовленою.

38. Конституційний Суд України у Рішенні від 15.03.2020 № 2-р(ІІ)2020 наголосив, що зміни в юридичному регулюванні має бути вчинено так, щоб особи, юридичного статусу яких такі зміни стосуються, мали реальну можливість пристосуватися до нової юридичної ситуації, зокрема, встигли реалізувати певні права (вчинити потрібні дії) у спосіб, встановлений законодавством до внесення відповідних змін. За певних обставин, зокрема, якщо нове законодавче регулювання погіршуватиме юридичний статус осіб, законодавець повинен передбачити достатній перехідний період (розумний часовий проміжок) з моменту опублікування закону до набрання ним чинності (початку його застосування), протягом якого зацікавлені особи мали б можливість підготуватися до виконання вимог, передбачених новим законодавчим регулюванням.

39. Тож, ураховуючи, що строки звернення працівника до суду є складовою механізму реалізації права на судовий захист та є належною гарантією забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин, то колегія суддів дійшла висновку, що позивачка за цих обставин не може бути позбавлена права на судовий захист.

40. Наведене дає Суду підстави для висновку, що до 19.07.2022 строк звернення позивачки з цим позовом до суду не був обмежений будь-яким строком, а у правовідносинах, що виникли після цієї дати, остання не пропустила тримісячного строку, а тому клопотання ВРП не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 122, 123, 243, 248, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Вищої ради правосуддя про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій та стягнення коштів відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Заперечення на цю ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк

М.В. Білак

О.Р. Радишевська

Ж.М. Мельник-Томенко ,

Судді Верховного Суду