Справа № 440/14009/23
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/14009/23

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Слободянюк Н.І.,

за участю:

секретаря судового засідання - Пасічник І.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Фабра Є. А.,

представника відповідача - Кабак Є.Є.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 /надалі - позивач, ОСОБА_1 / звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції /надалі - відповідач/ про:

- визнання протиправним та скасування рішення міжрегіональної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, оформленого протоколом №11 від 06 березня 2023 року, в частині переведення ОСОБА_1 з ДУ "Полтавська установа виконання покарань №23" до Державної установи "Темнівська виплавна колонія №100";

- стягнення з Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 1500000,00 грн /а.с. 1-6/.

Позов обґрунтований тим, що з 15 березня 2011 року позивач засуджений до довічного позбавлення волі та відбував покарання в державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)», проте у зв`язку з прийняттям рішення міжрегіональної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, оформленого протоколом №11 від 06 березня 2023 року, його переведено з ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» до Державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)». З вказаним рішенням позивач не погоджується, вважаючи його протиправним, оскільки згідно чинного законодавства переведення засудженого з однієї колонії до іншої допускається лише за виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в такій колонії. Оскаржуване рішення не містить жодних законних підстав та обґрунтування його прийняття. Перебуваючи в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)», позивач знаходився в максимально наближеному місці до місця постійного проживання своїх близьких родичів, а тому переведення позивача до іншої виправної колонії, яка територіально розташована в Харківській області, фактично робить неможливим відвідування позивача його родичами та перешкоджає сімейному зв`язку із ними. Окрім того, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не враховано, що на підставі заяви позивача про вчинення кримінального правопорушення було внесено відомості до ЄРДР за статтею 127 КК України з приводу катування позивача працівниками Державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)», що саме по собі унеможливлює відбування ним покарання у цій установі. В результаті прийняття оскаржуваного рішення відповідачем порушено права позивача, визначенні статтями 8 і 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позбавлено його можливості бачитись та спілкуватись із рідними, створено негативні емоції, що із урахуванням його особливо чутливого соціального стану (засуджений до покарання у вигляді довічного позбавлення волі) спричинило завдання позивачу моральної шкоди у сумі 1500000,00 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, а ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с. 50-55/ зазначив, що при прийнятті рішення на засіданні міжрегіональної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, оформленого протоколом №11 від 06 березня 2023 року, в частині переведення ОСОБА_1 з ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» до Державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)» було розглянуто: 1) лист начальника Державної установи «Полтавська УВП (№ 23)» від 01 березня 2023 року щодо переведення 8 засуджених до довічного позбавлення волі, зокрема засудженого ОСОБА_1 , 1970 р.н., до іншої установи виконання покарань відповідного рівня безпеки у зв`язку з технічною реконструкцією установи; 2) вказівку Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 17 лютого 2023 року № 14/1-2995/Гл з вимогою усунути порушення прав засуджених в Державній установі «Полтавська УВП (№ 23)», виявлених Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини та зазначених у листі від 14 лютого 2023 року № 1330.2/55/1495-23/23/53; 3) звіт про результати відвідування державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» для виконання функцій національного превентивного механізму від 26 січня 2023 року. ОСОБА_1 звернувся до Полтавської обласної прокуратури щодо можливого незаконного його переведення з Державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)" до іншої установи. На виконання вказівки Полтавської обласної прокуратури від 05 квітня 2023 року №20-7661-10 та за метою перевірки законності переведення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 з державної установи «Полтавська УВП (№23)» до державної установи «Темнівська ВК (№100)» було проведено службове розслідування за фактом переведення засудженого з однієї установи виконання покарань до іншої. Висновком службового розслідування не встановлено порушень з боку співробітників Державної установи «Полтавська УВП (№ 23)» та членів міжрегіональної комісії Північно-Східного міжрегіонального управління щодо переведення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 з Державної установи «Полтавська УВП (№ 23)» до Державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)». Про результати службового розслідування до Полтавської обласної прокуратури було направлено відповідний лист №22-2228/14/1/57-23 від 19 квітня 2023 року. Оскаржуване рішення, яке оформлене протоколом №11 від 06 березня 2023 року, в частині переведення ОСОБА_1 з ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» до ДУ «Темнівська виправна колонія (№ 100)» було прийнято у відповідності до Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 липня 2017 року №680/5, та відповідно до статті 21 Конституції України, статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, статті 115 КВК України, та при повному та всебічному розгляді цього питання, із врахуванням вказівок Полтавської обласної прокуратури, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань та вимог Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. У зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення права позивача не були порушені, а навпаки були відновлені такі порушені його права, як: право на достатній життєвий рівень, право на повагу до його гідності, право на приватність, а також запобігання отримання позивачем проблем зі здоров`ям через плісняву та сирість у камері внаслідок покращення умов для відбування позивачем покарання, а тому відповідач не вважає, що позивачу була завдана моральна шкода. Відповідачем не було здійснено жодних протиправних дій відносно позивача при прийнятті оскаржуваного рішення та відсутній причинний зв`язок між діями відповідача та шкодою, про яку заявляє позивач. Згідно із Довідкою про наявні короткострокові та довгострокові побачення, посилки (передачі) та бандеролі засудженого до довічно позбавленого волі ОСОБА_1 за весь час перебування в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» спілкування з родичами у форматі побачень в сумі склало 35 годин за 8 років, а останнє короткострокове побачення у ОСОБА_1 було 01 жовтня 2019 року та після цього його ніхто з родичів не відвідував. Відтак, оскаржуване рішення суттєво не вплинуло на спілкування позивача з рідними та не завдало йому моральної шкоди та будь-якого виду страждань. Отже, позивачу моральної шкоди діями відповідача завдано не було.

У відповіді на відзив /а.с. 85-87/ представник позивача зазначив, що до засудження ОСОБА_1 проживав в Лубенському районі Полтавської області. Всі родичі ОСОБА_1 також проживають в Полтавській області. Відстань від м. Лубни до Державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» складає 141 км, а відстань від м. Лубни до Державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)» -301 км, що вдвічі більше ,ніж до ДУ «ПУВП №23». Таким чином, довід відповідача про незначну відстань до ДУ «ТВК (№ 100)» є безпідставним та необґрунтованим. Хоча відповідач у відзиві на позовну заяву і зазначає, що в державній установі «ПУВП №23» немає належних умов для відбування покарання, проте жодних доказів на підтвердження цьому не надає. Зважаючи на принципи пропорційності та співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, моральна шкода підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1500000,00 грн.

У письмових поясненнях /а.с. 106/ позивач зазначив, що оскаржуваним рішенням йому завдано суттєвої як моральної, так і фізичної шкоди. При перебуванні в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)» у його рідних була можливість приїжджати на побачення та спілкуватись по телефону, адже відстань була близько 150 кв, а не 300 км як зараз. В Державній установі «Темнівська виправна колонія (№ 100)» він не має можливості постійно спілкуватися з рідними, що завдає йому нестерпних моральних страждань. Цим рішенням його було переведено в колонію посиленого режиму утримання, що незрозуміло, адже після 10 років ув`язнення він має право на пом`якшення умов тримання за доброї поведінки. До цього часу триває досудове розслідування у кримінальному провадженні 0000330 від 30 березня 2016 року, відкритому за фактом застосування до нього фізичного насилля працівниками Темнівської виправної колонії № 100 при проходженні лікування у 2015 році, що призвело в подальшому на захворювання епілепсією та фактично його інвалідності. Також на даний час відкрито ще декілька кримінальних проваджень за фактом вчинення щодо нього окремими працівниками зазначеної установи кримінальних правопорушень, що саме по собі унеможливлює його перебування в цій установі без загрози для нього. Перебування в Темнівській виправній колонії № 100 спричиняє постійне нервове напруження, страждання і страх за життя, в тому числі внаслідок війни, адже чутно вибухи та лунають повітряні тривоги. Крім того, позивач має проблеми зі здоров`ям, а його звернення щодо необхідності вжиття невідкладних заходів залишаються поза увагою.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні, задоволено клопотання позивача про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та про його допит в якості свідка.

Правом на подання заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористався.

У судовому засіданні позивач та його представник просили задовольнити позов з підстав, наведених у заявах по суті, а представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Заслухавши вступне слово учасників справи та показання свідка, дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до довідки з особової справи засудженого ДУ «Темнівська виправна колонія (№100)» /а.с. 154/ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 15 березня 2011 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області за статтями 115 ч.1, 115 ч.2 п.п. 9, 13, 70 ч.1 КК України до довічного позбавлення волі. Початок строку - 23 липня 2010 року. Вирок набрав законної сили - 13 грудня 2011 року. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2018 року, керуючись ст. 72 ч.5 КК України, в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 23.07.2010 по 13.12.2011 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Рішенням комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, до позбавлення волі в Полтавській області (протокол від 28 грудня 2011 року № 48) засудженому визначено максимальний рівень безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу. Згідно наряду Державної пенітенціарної служби України від 06 січня 2015 року № 2/3/1-37/25-15 залишений для подальшого відбування покарання в Полтавській установі виконання покарань управління ДПтС України в Полтавській області (№ 23). Рух: 30.07.2010 -- Полтавський слідчий ізолятор; 20.10.2015 - лікувальний заклад при Темнівській виправній колонії (№ 100); 01.11.2015 - Полтавська установа виконання покарань (№ 23); 19.11.2021 - Темнівська багатопрофільна лікарня № 100; 22.12.2021 - державна установа «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)»; 28.03.2023 - державна установа «Темнівська виправна колонія (№ 100)» на підставі наряду Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції № 22-716/14/14/14-23 від 07.03.2023; 27.06.2023 - державна установа «Полтавська установа виконання (№ 23)»; 28.09.2023 - державна установа «Темнівська виправна колонія (№ 100)».

Згідно з довідкою щодо сектору максимального рівня безпеки в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)» від 18 січня 2024 року /а.с. 130 зворот, 131/ засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 з 2017 року в установі утримувався в камері № 26, в якій разом із ним перебувало троє засуджених до довічного позбавлення волі. Камера № 26 загальною площею - 10,2 кв. м, площа без санвузла - 9,86 кв.м., тобто на одну особу приходиться 3,29 кв м.

Відповідно до Звіту про результати відвідування державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» для виконання функцій національного превентивного механізму від 26 січня 2023 року /а.с. 65-68/ .

Вказаний Звіт направлений листом від 14 лютого 2023 року № 1330.2/55/1495-23/23/53 /а.с. 64-зворот, 65/ до Міністерства юстиції України, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань та державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» для вжиття заходів щодо проведення капітальних ремонтів у камерах режимного корпусу №1 поста №5; вжиття заходів щодо недопущення порушення норм площі для осіб, що взяті під варту; забезпечення дотримання прав засуджених на приватність, обладнання особистого простору; забезпечення внесення до Журналу обліку виявлення тілесних ушкоджень інформації про повідомлення прокурора та керівника державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)».

Листом від 17 лютого 2023 року № 14/1-2995/Гл /а.с. 64/ Департамент з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України повідомив Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про те, що на опрацюванні Департаменту перебуває лист Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 14 лютого 2023 року № 1330.2/55/1495-23/23/53 щодо відвідування 26 січня 2023 року державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)», за результатами якого складено звіт по виявлених порушеннях прав засуджених та осіб, взятих під варту, а також просив з метою усунення виявлених недоліків та запобігання порушення прав засуджених, викладених у звіті: 1. опрацювати звіт, проаналізувати виявлені порушення та розробити детальний план заходів щодо усунення виявлених порушень; 2 вжити невідкладних заходів реагування щодо усунення виявлених недоліків, забезпечити контроль за вчасним наданням інформації до Департаменту та якості підготовки. Також Департамент проінформував Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про те, що за результатами опрацювання звіту надаються рекомендації, які можуть бути використані для забезпечення прав засуджених та осіб, взятих під варту, при складанні плану усунення виявлених недоліків

Так, згідно з Рекомендаціями Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України з усунення порушених прав засуджених та осіб, взятих під варту у державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)», (за результатами опрацювання звіту моніторингового візиту 26 січня 2023 року представниками Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини) /а.с. 69/ рекомендовані заходи усунення порушень: провести ремонт покрівлі прогулянкових двориків режимного корпусу №1 (зміст порушення: покрівля прогулянкових двориків режимного корпусу №1 перебуває в аварійному стані); провести у камерних приміщеннях режимного корпусу №1 поста №5 ремонтні роботи, а саме: встановити та усунути місця протікання води, після чого усунути плісняву на стінах та стелі камер (зміст порушення: камерні приміщення режимного корпусу №1 поста №5 потребують проведення ремонту, від протікання води на стінах та стелі пліснява); відокремити санітарні вузли в камерних приміщеннях режимного корпусу №1 поста №5 перегородкою та встановити на неї дверцята (зміст порушення: в камерних приміщеннях режимного корпусу №1 поста №5 санітарний вузол не відокремлений перегородкою); згідно пункту 8.13.5 наказу Міністерства юстиції № 1118/5 від 27 липня 2012 року забезпечити ємністю з питною водою на 15 л у камерних приміщеннях установи (зміст порушення: в камерних приміщеннях відсутні ємності з питною водою); розміщувати осіб, які прибувають у транзитне приміщення згідно встановленої площі - не менше ніж 2,5 м.2' шляхом переобладнання камерного приміщення або використання допоміжних камер для перебування там транзитних осіб (зміст порушення: неналежні умови утримання, а саме: норма площі камерного приміщення транзиту №1 на одну особу менша ніж встановлена законодавством); розміщувати засуджених осіб згідно встановленої площі - не менше ніж 4 м.2 шляхом переобладнання камерного приміщення або використання допоміжних камер (зміст порушення: неналежні умови утримання, а саме: у засуджених до довічного позбавлення волі, які перебувають у камерних приміщеннях №№ 24, 25, 26, 34, 35, 36 норма площі камерного приміщення транзиту №1 на одну особу менша ніж встановлена законодавством); в камерних приміщеннях розмішувати ліжка з урахуванням приватності (зміст порушення: в камерних приміщеннях спальні ліжка розташовані впритул).

Листом №15/06-12/1493/Дм-23 від 01 березня 2023 року (з додатками на 10 арк.) /а.с. 62/ Державна установа «Полтавська установа виконання покарань (№23)» повідомила начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (на розгляд для міжрегіональної комісії) (вх. №67/14/15-23 від 06 березня 2023 року) про те, що відповідно до Звіту про результати відвідування державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» 26 січня 2023 року для виконання функцій національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини та плану заходів щодо усунення недоліків, виявлених у ході проведення моніторингового візиту представників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22 лютого 2023 року, встановлено порушення права в`язнів на повагу до їх гідності (стаття 21 Конституції України, Кримінально-виконавчий кодекс України, Закон України «Про попереднє ув`язнення», Європейські пенітенціарні правила, Стандарти Комітету запобігання катування), зокрема, в установі порушуються вимоги статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» в частині дотримання норм площі в камері 4 квадратних метри у засуджених до довічного позбавлення волі. У порушення вимог статей 16, 18 Закону України «Про Державну кримінально - виконавчу службу України», статті 150 Кримінально-виконавчого кодексу України не створені відповідні умови для відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. На час візиту в державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)» утримувалася 21 особа, засуджена до довічного позбавлення волі, з них: 17 відбувають покарання згідно з вироками, що набрали законної сили, 3 - вироки, щодо яких не набрали законної сили, 1 - тимчасово залишений в установі в порядку статті 537 КПК України на час розгляду кримінального провадження. У відповідності до вимог наказу Державної пенітенціарної служби України від 02 грудня 2014 року № 741/ОД-14 у зв`язку з реорганізацією установи зі слідчого ізолятора в установу виконання покарань з утворенням в установі сектору максимального рівня безпеки для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі, визначено низку заходів, у тому числі щодо технічної реконструкції. На даний час проводяться роботи по реконструкції режимного корпусу № 1 установи для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, а саме: під ремонт задіяні 52 камери на трьох поверхах режимного корпусу, загальною площею 473 м2, що у свою чергу, зменшило кількість камер для утримання ув`язнених (засуджених). Даний корпус рахується як об`єкт незавершеного будівництва та не використовується для утримання ув`язнених (засуджених). У зв`язку з вищевикладеним, засуджені до довічного позбавлення волі тимчасово утримуються у відокремленому секторі на внутрішньому посту № 3, у шести маломісних камерах, які раніше використовувались для тримання ув`язнених (засуджених). До початку реконструкції сектору в 2014 році планове наповнення засуджених до довічного позбавлення волі складало 19 осіб, однак станом на 26 січня 2023 року та у відповідності до вимог статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України щодо норм житлової площі на одного засудженого, передбачено утримання в установі не більше 13 засуджених до довічного позбавлення волі. Станом на 01 березня 2023 року в державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)» утримується 19 осіб засуджених до довічного позбавлення волі, з них: 15 відбувають покарання згідно з вироками, що набрали законної сили, 2 - вироки, щодо яких не набрали законної сили, 1 - тимчасово залишений в установі в порядку статті 537 КПК України на час розгляду кримінального провадження, 1 - прибув в установу для забезпечення безпеки за постановою прокурора, 1 - потребує відправлення згідно з нарядом до державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», а також 2 особи, засуджені до довічного позбавлення волі, вибули для проходження лікування до державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» та «Дрогобицька виправна колонія (№40)». Враховуючи викладене, адміністрація установи позбавлена можливості розмістити в установі більше ніж 13 осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, та просить вирішити питання про переведення 8 осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, з державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» до інших установ відповідного рівня безпеки.

Згідно з додатком до листа №15/06-12/1493/Дм-23 від 01 березня 2023 року «Площа камер для довічників у Полтавській УВП-23 (згідно затверджених актів вимірювань)» /а.с. 63/ камера сектору максимального рівня безпеки № 26: площа (без санвузла) - 9,52 к.в.м.; місць за нормою 4 кв.м на 1 особу- 2; утримується фактично - 4.

Рішенням міжрегіональної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, оформленим протоколом №11 від 06 березня 2023 року /а.с. 10, 78/, засудженого ОСОБА_1 , 1970 року народження, на підставі наказу МЮУ № 680/5 від 27 лютого 2017 року (із змінами) «Про затвердження Положення про центральну та міжрегіональну комісії...», статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України та враховуючи лист начальника державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)», визначено перевести з державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» до сектору максимального рівня безпеки для чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)».

З витягом №11/11-2023 з протоколу засідання №11 від 06 березня 2023 року ознайомлено ОСОБА_1 - 17 березня 2023 року /а.с. 78/ та 15 травня 2023 року /а.с. 10/.

Згідно наряду на переведення засудженого з однієї установи виконання покарань до іншої установи виконання покарань Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції № 22-716/14/14/14-23 від 07 березня 2023 року /а.с. 9, 77-зворот/ на підставі рішення міжрегіональної комісії Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарані Міністерства юстиції від 06 березня 2023 року № 11/11-2023 засудженого ОСОБА_1 , 1970 року народження, перевести для подальшого відбуванні покарання з державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» до сектору максимального рівня безпеки для чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)».

Відповідно до довідки з особової справи засудженого ДУ «Темнівська виправна колонія (№100)» /а.с. 154/ ОСОБА_1 прибув для подальшого відбування покарання до державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100) 28 березня 2023 року та перебував в ній до 27 червня 2023 року, після чого перебував в державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)», а з 28 вересня 2023 року по теперешній час знову перебуває в державній установі «Темнівська виправна колонія (№ 100).

Не погодившись з рішенням міжрегіональної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, оформленим протоколом №11 від 06 березня 2023 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З аналізу наведеної норми процесуального закону слідує, що адміністративний суд при вирішенні адміністративного спору лише перевіряє які саме обставини були враховані суб`єктом владних повноважень при прийнятті спірного рішення та чи є ці обставини в повній мірі достатніми для прийняття суб`єктом владних повноважень рішення. Тобто покладення судом в основу прийняття рішення певних обставин та наведення судом правового обґрунтування рішення матиме своїм фактичним наслідком перебирання судом на себе функцій суб`єкта владних повноважень, що не відповідає запровадженим статтями 6 та 8 Конституції України принципам розподілу державної влади та верховенства права.

Перевіряючи оскаржуване рішення на предмет його відповідності критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та надаючи правову оцінку аргументам учасників справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суд виходить з наступного.

Статтею 1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 року № 1129-IV /надалі - КВК України/ визначено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України /стаття 2 КВК України/.

Згідно з положеннями статті 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Відповідно до частини першої статті 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на отримання інформації про свої права і обов`язки, порядок та умови виконання та відбування призначеного судом покарання. Адміністрація установи чи органу, який виконує покарання, зобов`язана надати засудженим зазначену інформацію, а також ознайомлювати їх із змінами порядку і умов відбування покарань; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Частинами першою та другою статті 18 КВК України визначено, що виправні колонії виконують покарання у виді позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі.

Засуджені до позбавлення волі відбувають покарання у виправних колоніях, зокрема, максимального рівня безпеки - чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі; чоловіки, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі; чоловіки, яким покарання у виді смертної кари або довічного позбавлення волі замінено позбавленням волі на певний строк у порядку помилування; чоловіки, яким покарання у виді довічного позбавлення волі замінено позбавленням волі на певний строк за правилами, передбаченими статтею 82 Кримінального кодексу України; чоловіки, засуджені за умисні особливо тяжкі злочини, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі; чоловіки, засуджені за вчинення умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період відбування покарання у виді позбавлення волі; чоловіки, засуджені за вчинення злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 255, статтями 2551, 2552 Кримінального кодексу України; чоловіки, переведені з колоній середнього рівня безпеки в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно зі статтею 115 КВК України особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів.

Засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичних умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям.

Вагітним жінкам і матерям-годувальницям створюються поліпшені житлово-побутові умови та встановлюються підвищені норми харчування.

Особам з інвалідністю першої та другої груп, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, непрацюючим жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, непрацюючим чоловікам віком понад шістдесят років і жінкам понад п`ятдесят п`ять років (якщо вони не одержують пенсії), а також особам, звільненим від роботи через хворобу, в тому числі хворим на активну форму туберкульозу, комунально-побутові послуги надаються безоплатно. Засудженим, які відбувають покарання у виховних колоніях, харчування, одяг, взуття, білизна і комунально-побутові послуги надаються безоплатно.

Норми харчування осіб, позбавлених волі, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Засуджені з дозволу адміністрації можуть з коштів, які знаходяться на особових рахунках, додатково придбавати взуття і одяг, у тому числі спортивний, оплачувати лікувально-профілактичні послуги, що надаються додатково за призначенням лікаря, отримувати необхідне за медичними показаннями дієтичне харчування.

Відповідно до частини першої статті 140 КВК України у виправних колоніях максимального рівня безпеки засуджені тримаються в умовах суворої ізоляції у звичайних жилих приміщеннях та приміщеннях камерного типу.

У звичайних жилих приміщеннях тримаються: чоловіки, яким покарання у виді смертної кари або довічного позбавлення волі замінено позбавленням волі на певний строк у порядку помилування; чоловіки, яким покарання у виді довічного позбавлення волі замінено позбавленням волі на певний строк за правилами, передбаченими статтею 82 Кримінального кодексу України; чоловіки, засуджені за умисні особливо тяжкі злочини; чоловіки, які раніше двічі в будь-якій послідовності були засуджені до позбавлення волі за такі злочини: проти основ національної безпеки України; умисне вбивство; умисне тяжке тілесне ушкодження; захоплення заручників; зґвалтування; розбій, вчинений при обтяжуючих обставинах; вимагання, вчинене при обтяжуючих обставинах; виготовлення, зберігання, придбання, перевезення, пересилання, ввезення в Україну з метою збуту або збут підроблених грошей, державних цінних паперів чи білетів державної лотереї; створення злочинної організації; бандитизм; терористичний акт; створення непередбачених законом воєнізованих або збройних формувань; викрадення, привласнення, вимагання вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин чи радіоактивних матеріалів або заволодіння ними шляхом шахрайства або зловживання службовим становищем; незаконне заволодіння транспортним засобом при обтяжуючих обставинах; контрабанда наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів; незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів; організація або утримання місць для незаконного вживання, виробництва чи виготовлення наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів; посягання на життя працівника правоохоронного органу, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця; посягання на життя судді, народного засідателя чи присяжного у зв`язку з їх діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя; злісна непокора вимогам адміністрації виправної установи; втеча з місця позбавлення волі або з-під варти; посягання на життя представника іноземної держави і які знову вчинили будь-який з перелічених злочинів, за який вони засуджені до покарання у виді позбавлення волі.

У приміщеннях камерного типу тримаються: чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі; чоловіки, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі; чоловіки, засуджені за умисні особливо тяжкі злочини; чоловіки, засуджені за вчинення злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 255, статтями 255-1, 255-2 Кримінального кодексу України; чоловіки, засуджені за вчинення умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період відбування покарання у виді позбавлення волі; чоловіки, які раніше були засуджені до позбавлення волі за будь-який з таких злочинів: проти основ національної безпеки України; умисне вбивство при обтяжуючих обставинах; захоплення заручників; зґвалтування, що спричинило особливо тяжкі наслідки, а також зґвалтування неповнолітньої чи неповнолітнього, малолітньої чи малолітнього; розбій, вчинений організованою групою або поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; вимагання, вчинене організованою групою або поєднане із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження; створення злочинної організації; бандитизм; терористичний акт; посягання на життя працівника правоохоронного органу, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця; посягання на життя судді, народного засідателя чи присяжного у зв`язку з їх діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя; злісна непокора вимогам адміністрації виправної установи; втеча з місця позбавлення волі або з-під варти і які знову вчинили будь-який з перелічених злочинів, за який вони засуджені до покарання у виді позбавлення волі; чоловіки, переведені із колоній середнього рівня безпеки на підставах, передбачених цим Кодексом.

Приписами частини першої статті 150 та частини першої статті 151 КВК України передбачено, що засуджені до довічного позбавлення волі відбувають покарання: чоловіки - у секторах максимального рівня безпеки виправних колоній середнього рівня безпеки та виправних колоніях максимального рівня безпеки.

Засуджені до довічного позбавлення волі тримаються окремо від інших засуджених, крім тих, які після відбуття десяти років покарання у приміщеннях камерного типу переведені до звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки.

Засуджені, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, розміщуються в приміщеннях камерного типу, як правило, по дві особи і носять одяг спеціального зразка. За заявою засудженого та в інших необхідних випадках з метою захисту засудженого від можливих посягань на його життя з боку інших засуджених чи запобігання вчиненню ним злочину або при наявності медичного висновку за постановою начальника колонії його можуть тримати в одиночній камері.

Відповідно до частини п`ятої статті 151 КВК України засуджені до довічного позбавлення волі мають право, зокрема, одержувати один раз на місяць короткострокове побачення та один раз на два місяці тривале побачення з близькими родичами (подружжя, батьки, діти, всиновлювачі, всиновлені, рідні брати і сестри, дід, баба, онуки). Тривалі побачення можуть надаватися і подружжю, яке проживало однією сім`єю, але не перебувало у шлюбі, за умови, що в них є спільні неповнолітні діти.

Згідно з частинами першою та другою статті 151-1 КВК України зміна умов тримання засуджених до довічного позбавлення волі здійснюється в порядку, визначеному статтею 100 цього Кодексу.

Засуджені до довічного позбавлення волі чоловіки можуть бути переведені:

з приміщень камерного типу, в яких тримаються дві особи, до багатомісних приміщень камерного типу виправної колонії максимального рівня безпеки з наданням дозволу на участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру в порядку, встановленому законодавством, - після фактичного відбуття у таких приміщеннях не менш як п`яти років строку покарання;

з багатомісних приміщень камерного типу до звичайних жилих приміщень виправної колонії максимального рівня безпеки - після фактичного відбуття у таких приміщеннях не менш як п`яти років строку покарання.

Статтею 93 КВК України встановлено, що засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Отже, з аналізу норми статті 93 КВК України слідує, що за загальним правилом засуджений до позбавлення волі відбуває покарання у виправній колонії, максимально близько розташованій, наскільки це можливо, до свого місця проживання до засудження або до місця постійного проживання своїх родичів. Такий критерій розміщення засудженого до позбавлення волі відповідає Європейським пенітенціарним правилам щодо сприяння державою засудженим у підтримці зв`язків зі своїми близькими родичами, що є невід`ємним елементом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте, з формулювання, використаного у статті 93 КВК України, слідує, що вищезазначена норма не є абсолютною і у деяких випадках дозволяє винятки. Конкретний зміст «виняткових обставин» законодавець не розкрив, але вказав, що наявність таких обставин перешкоджає подальшому перебуванню засудженого у колонії, в якій наразі він перебуває. Іншими словами, «виняткові обставини» унеможливлюють перебування засудженого у колонії перебування та є підставою для його переведення з цієї колонії до іншої.

Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року № 266/30134, затверджено Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання /надалі - Положення № 680/5/.

За визначеннями, наведеними у пункті 2 розділу І Положення № 680/5:

- міжрегіональна комісія - колегіальний орган, що утворюється в міжрегіональному управлінні, який в межах компетенції визначає засудженим до позбавлення волі вид установи виконання покарань, місце відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, здійснює направлення і переведення для відбування покарання засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі та арешту в межах зони діяльності міжрегіонального управління;

міжрегіональне управління - міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції;

центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Департаменті, який в межах компетенції розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів, визначає засудженим до позбавлення волі вид установи виконання покарань, місце відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, здійснює їх направлення і переведення для відбування покарання до установ (дільниць виправних центрів, секторів), коли вирішення таких питань виходить за межі повноважень міжрегіональної комісії, центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів;

центральні комісії щодо установ центрального та південного регіонів - колегіальні органи, що утворюються в Департаменті, які в межах компетенції визначають засудженим до позбавлення волі вид установи виконання покарань, місце відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, здійснюють направлення і переведення для відбування покарання засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі та арешту в межах зони діяльності центрального та південного регіонів;

протокол засідань комісії - документ, у якому фіксуються перебіг та результати проведення засідання міжрегіональної або центральної комісії, прийняті рішення за результатами обговорення винесених на розгляд питань.

Пунктом 1 розділу ІІ Положення № 680/5 встановлено, що центральні комісії щодо установ центрального та південного регіонів, міжрегіональна комісія відповідно до покладених на них завдань:

розглядають питання та здійснюють направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань (дільниць виправних центрів, секторів) в межах зони діяльності центрального та південного регіонів або міжрегіонального управління;

розглядають матеріали та здійснюють переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі та арешту, з однієї установи виконання покарань (сектору) до іншої установи виконання покарань (сектору) в межах зони діяльності центрального та південного регіонів або міжрегіонального управління у разі виникнення небезпеки їх життю і здоров`ю, а також інших виняткових обставин, які перешкоджають їх подальшому перебуванню в цій установі виконання покарань (секторі);

розглядають питання та здійснюють переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі та арешту, для відбування покарання з однієї установи виконання покарань (сектору) до іншої установи виконання покарань (сектору) в межах зони діяльності центрального та південного регіонів або міжрегіонального управління без зміни рівня безпеки згідно з вимогами статей 50, 93 Кримінально-виконавчого кодексу України;

розглядають питання та здійснюють переведення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, для відбування покарання з однієї установи виконання покарань (сектору) до іншої установи виконання покарань (сектору) в межах зони діяльності центрального та південного регіонів або міжрегіонального управління без зміни рівня безпеки згідно з вимогами статей 100, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України у разі відсутності в установі виконання покарань багатомісних приміщень камерного типу або звичайних жилих приміщень;

визначають згідно з обвинувальним вироком суду вид установи виконання покарань, рівень безпеки та місце відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі;

розглядають питання та здійснюють направлення засуджених, яким обмеження волі призначено відповідно до статті 82 Кримінального кодексу України, до виправних центрів (дільниць виправних центрів) у межах зони діяльності центрального та південного регіонів або міжрегіонального управління;

направляють матеріали на розгляд центральної комісії з питань щодо переведення засуджених згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України;

здійснюють розгляд скарг засуджених, їх близьких родичів, державних органів, громадських об`єднань, адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правничої допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, та заінтересованих осіб на рішення центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів або міжрегіональної комісії;

здійснюють інші повноваження відповідно до покладених завдань.

Наказом Департаменту від 12 березня 2020 року № 6/ОД-20 утворено Центральну комісію Департаменту з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення та переведення для відбування покарання та затверджено її посадовий склад.

Серед основних завдань центральної комісії є, зокрема: розгляд матеріалів міжрегіональних комісій, центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів та здійснення переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, з однієї установи виконання покарань (дільниці виправного центру, сектору) до іншої установи виконання покарань (дільниці виправного центру, сектору) у разі виникнення небезпеки їх життю і здоров`ю, а також інших виняткових обставин, які перешкоджають їх подальшому перебуванню в цій установі виконання покарань, коли таке переведення виходить за межі повноважень міжрегіональної комісії та центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів (абзац 7 пункту 2 розділу II Положення №266/30134).

За змістом розділу IV Положення № 680/5 у своїй діяльності центральна та міжрегіональна комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження запитів, звернень, листів тощо, але не пізніше трьох днів з дня надходження запиту на наряд та/або не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення, листа тощо.

У виняткових випадках, коли вирішення питання, викладеного у зверненні, потребує більш ґрунтовного та детального вивчення обставин, отримання додаткових доказів, документів чи пояснень, необхідних для прийняття міжрегіональною або центральною комісією рішень, строк розгляду питання може бути продовжено головами таких комісій, але не більше ніж на 15 календарних днів. У разі прийняття такого рішення відповідна комісія письмово повідомляє про це заявника з наданням обґрунтованого роз`яснення.

За наявності обставин, визначених у пункті 3 цього розділу, міжрегіональна та центральна комісії можуть запросити до участі у засіданні уповноважених представників органів, громадських об`єднань, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації чи заінтересованих осіб, якими ініційоване питання, що підлягає розгляду та прийняттю рішення відповідною комісією.

Центральна та міжрегіональна комісії мають право залучати спеціалістів органів, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та інших установ для розгляду і вирішення питань, що належать до їх компетенції.

Засідання центральної та міжрегіональної комісій вважаються правоможними, якщо на них присутні не менше ніж дві третини їх складу. Рішення комісії приймається простою більшістю голосів присутніх членів комісії з урахуванням висновків її членів. У разі рівного розподілу голосів голос головуючого є вирішальним.

Член комісії у разі незгоди з рішенням, прийнятим комісією, має право у письмовій формі викласти свою окрему думку, яка додається до протоколу засідання комісії.

У разі відсутності будь-кого з членів комісії (крім голови, його заступника та секретаря комісії) його обов`язки виконує особа, яка згідно з обов`язками за посадою її заміщає. У разі відсутності секретаря комісії комісія обирає секретаря засідання з числа присутніх членів комісії. Причини відсутності секретаря та члена комісії вносяться до протоколу засідання комісії.

Голова центральної або міжрегіональної комісії, його заступник та члени комісії є персонально відповідальними за законність прийнятих рішень.

Відповідно до пунктів 1 та 4 розділу V Положення № 680/5 рішення центральної та міжрегіональної комісій оформлюються протоколом засідання комісії щодо визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі (додаток 1), та протоколом засідання комісії щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань (дільниць виправних центрів, секторів) (додаток 2). Протокол засідання комісії підписують усі присутні на засіданні члени комісії.

Про прийняте центральною або міжрегіональною комісією рішення уповноваженим представникам органів, громадських об`єднань, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації чи заінтересованим особам, якими було ініційоване питання, надається витяг з протоколу засідання комісії (додаток 3), засудженому рішення оголошується під підпис на витягу з протоколу засідання комісії.

Отже, переведення засудженого з однієї установи виконання покарань до іншої належить до компетенції міжрегіональної комісії та до виключної компетенції центральної комісії у разі, коли таке переведення виходить за межі повноважень міжрегіональної комісії. Рішення центральної та міжрегіональної комісій оформлюються протоколом засідання комісії щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань (дільниць виправних центрів, секторів).

Механізм визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання врегульований Порядком визначення засудженим виду установи виконання покарань, направлення для відбування покарання засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту, обмеження волі та їх переведення, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року № 266/30134 /надалі - Порядок № 680/5 /.

Відповідно до пунктів 2-3 розділу І Порядку № 680/5 вид колонії засудженим до позбавлення волі та/або місце відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, визначаються на підставі Кримінального та Кримінально-виконавчого кодексів України.

Направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх переведення з однієї установи виконання покарань (дільниці виправного центру, сектору) до іншої установи виконання покарань (дільниці виправного центру, сектору) здійснюються відповідно до Кримінально-виконавчого кодексу України та цього Порядку.

За визначенням, наведеним у пункті 4 розділу І Порядку № 680/5, подання - документ, що готується установою виконання покарань з метою переведення особи (осіб), засудженої(их) до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту чи обмеження волі, для відбування покарання з однієї установи виконання покарань (дільниці виправного центру, сектору) до іншої установи виконання покарань (дільниці виправного центру, сектору) у випадках, передбачених цим Порядком.

Згідно із пунктами 3 та 7 розділу ІІ Порядку № 680/5 засуджені до позбавлення волі відбувають покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до їх місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засуджених.

До виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки направляються чоловіки, зокрема, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Пунктом 8 розділу IV Порядку № 680/5 встановлено, що з метою уникнення перенаповнення установи виконання покарань, дотримання норми жилої площі на одного засудженого, переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установи виконання покарань (сектору) відповідного рівня безпеки (виду установи) здійснюється центральною або міжрегіональною комісією за поданням адміністрації установи виконання покарань щодо переведення засудженого до установи виконання покарань (сектору) відповідного рівня безпеки (виду установи) (додаток 8), погодженим керівником міжрегіонального управління або керівником Департаменту щодо установ центрального та південного регіонів.

У таких випадках засуджений має утримуватись в установі виконання покарань (секторі) відповідного рівня безпеки (виду установи), найближчій (найближчому) до місця його проживання до засудження або, за бажанням засудженого, місця постійного проживання його родичів.

Відповідно до пункту 9 розділу IV Порядку № 680/5 наряд на переведення засудженого з однієї установи виконання покарань (сектору) до іншої установи виконання покарань (сектору), підготовлений підрозділом з контролю за виконанням судових рішень міжрегіонального управління або підрозділами з контролю за виконанням судових рішень Департаменту щодо установ центрального та південного регіонів за результатами засідання міжрегіональної комісії або центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів, підписують керівники цих підрозділів та заступник керівника міжрегіонального управління або заступник керівника Департаменту (особи, які виконують їх обов`язки). Копія наряду направляється до підрозділу з контролю за виконанням судових рішень Департаменту для контролю за законністю прийнятого рішення.

У разі виявлення порушень у рішенні міжрегіональної комісії або центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів керівник Департаменту скасовує ці рішення та надає доручення відповідному міжрегіональному управлінню чи підрозділам з контролю за виконанням судових рішень Департаменту щодо установ центрального та південного регіонів повторно розглянути питання про переведення засудженого на засіданні міжрегіональної комісії або центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновків, що переведення засуджених до довічного позбавлення волі з однієї установи виконання покарань до іншої установи виконання покарань здійснюється відповідно до Кримінально-виконавчого кодексу України та Порядку № 680/5. Тобто за загальним правилом засуджений відбуває весь строк покарання в одній виправній колонії з можливістю визначення такої колонії за місцем постійного проживання його родичів. Водночас переведення засудженого в іншу колонію допускається лише за виняткових обставин, перелік яких законодавчо не визначений, проте обумовлений наявністю перешкод в подальшому перебуванні засудженого в цій виправній колонії. Такими винятковими обставинами, згідно норм Порядку № 680/5, можуть бути перенаповнення установи виконання покарань та недотримання норми жилої площі на одного засудженого. У такому разі переведення здійснюється міжрегіональною комісією за поданням адміністрації установи виконання покарань щодо переведення засудженого до установи виконання покарань (сектору) відповідного рівня безпеки (виду установи) (у формі згідно додатку 8 до Порядку № 680/5), погодженим керівником міжрегіонального управління або керівником Департаменту щодо установ центрального та південного регіонів, та засуджений має утримуватись в установі виконання покарань (секторі) відповідного рівня безпеки (виду установи), найближчій (найближчому) до місця його проживання до засудження або, за бажанням засудженого, місця постійного проживання його родичів.

Дослідивши зміст оскаржуваного рішення міжрегіональної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, оформленого протоколом №11 від 06 березня 2023 року, щодо переведення засудженого ОСОБА_1 , 1970 року народження, з державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» до сектору максимального рівня безпеки для чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)», суд встановив, що воно прийнято на підставі наказу МЮУ № 680/5 від 27 лютого 2017 року (із змінами) «Про затвердження Положення про центральну та міжрегіональну комісії...», статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України та враховуючи лист начальника державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)».

В ході розгляду справи, а саме: з відзиву на позовну заяву та усних пояснень представника відповідача, наданих в судовому засіданні, судом з`ясовано, що оскаржуване рішення прийнято з врахуванням листа Державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» №15/06-12/1493/Дм-23 від 01 березня 2023 року, яким начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції повідомлено про те, що відповідно до Звіту про результати відвідування державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» 26 січня 2023 року Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, встановлено порушення права в`язнів на повагу до їх гідності, зокрема, в установі порушуються вимоги статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» в частині дотримання норм площі в камері 4 квадратних метри у засуджених до довічного позбавлення волі. У порушення вимог статей 16, 18 Закону України «Про Державну кримінально - виконавчу службу України», статті 150 Кримінально-виконавчого кодексу України не створені відповідні умови для відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. На даний час проводяться роботи по реконструкції режимного корпусу № 1 установи для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, а саме: під ремонт задіяні 52 камери на трьох поверхах режимного корпусу, загальною площею 473 м2, що у свою чергу, зменшило кількість камер для утримання ув`язнених (засуджених). Даний корпус рахується як об`єкт незавершеного будівництва та не використовується для утримання ув`язнених (засуджених). У зв`язку з вищевикладеним, засуджені до довічного позбавлення волі тимчасово утримуються у відокремленому секторі на внутрішньому посту № 3, у шести маломісних камерах, які раніше використовувались для тримання ув`язнених (засуджених). Станом на 01 березня 2023 року в державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)» утримується 19 осіб засуджених до довічного позбавлення волі, з них: 15 відбувають покарання згідно з вироками, що набрали законної сили, 2 - вироки, щодо яких не набрали законної сили, 1 - тимчасово залишений в установі в порядку статті 537 КПК України на час розгляду кримінального провадження, 1 - прибув в установу для забезпечення безпеки за постановою прокурора, 1 - потребує відправлення згідно з нарядом до державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», а також 2 особи, засуджені до довічного позбавлення волі, вибули для проходження лікування до державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» та «Дрогобицька виправна колонія (№40)». Враховуючи викладене, адміністрація установи позбавлена можливості розмістити в установі більше ніж 13 осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, та просить вирішити питання про переведення 8 осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, з державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» до інших установ відповідного рівня безпеки.

Тож з наведеного можна висунути припущення, що фактичною та правовою підставою для переведення засудженого ОСОБА_1 з державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» до сектору максимального рівня безпеки для чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)» було недотримання норми жилої площі на одного засудженого, встановленої статтею 115 КВК України. При цьому, як встановлено судовим розглядом справи, подання адміністрації установи виконання покарань щодо переведення засудженого до установи виконання покарань (сектору) відповідного рівня безпеки (виду установи) (у формі згідно додатку 8 до Порядку № 680/5), погодженого керівником міжрегіонального управління або керівником Департаменту щодо установ центрального та південного регіонів, не оформлялось, що є свідченням недотримання процедури розгляду питання щодо переведення засудженого з однієї установи виконання покарань до іншої відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку № 680/5.

Суд зауважує, що лист Державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» №15/06-12/1493/Дм-23 від 01 березня 2023 року ані за формою, ані за змістом не відповідає формі «Подання адміністрації установи виконання покарань щодо переведення засудженого до установи виконання покарань (сектору) відповідного рівня безпеки (виду установи)» згідно додатку 8 до Порядку № 680/5.

Повертаючись до змісту самого оскаржуваного рішення, слід зазначити, що воно не містить будь-яких посилань на обставини, що стали фактичною підставою для його прийняття, та мотиви, якими керувався відповідач при його прийнятті.

Зокрема, у рішенні не зазначені чинники, які вплинули на прийняття саме такого рішення, як-то:

-проведення ремонтних робіт та реконструкції режимного корпусу в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23);

-фактична чисельність засуджених, що відбувають покарання в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23);

-причинно-наслідковий зв`язок між проведенням вказаних робіт (реконструкції) та розміщенням засуджених з порушенням норми жилої площі на одного засудженого, передбаченої статтею 115 КВК України;

-неможливість переобладнання камерного приміщення № 26 , в якій утримувався позивач, або використання для нього іншої допоміжної камери згідно Рекомендацій, наданих Департаментом з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України;

-неможливість вжиття будь-якого іншого заходу реагування щодо усунення виявленого порушення, окрім прийняття рішення про переведення позивача до іншої установи виконання покарань;

-за якими критеріями визначався перелік осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, яким було змінено місце відбування покарання та які залишилися утримуватися в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23), в тому числі у камері № 26;

- оперативна обстановка (з врахуванням дії воєнного стану);

- особистість засудженого, його місце проживання до засудження, періодичність та тривалість його спілкування з близькими родичами;

- вибір для позивача такої установи виконання покарань (секторі) відповідного рівня безпеки (виду установи) як державна установа «Темнівська виправна колонія (№ 100)», враховуючи, зокрема, ту обставину, що до цього часу триває досудове розслідування у кримінальному провадженні 0000330 від 30 березня 2016 року, відкритому за фактом застосування до позивача фізичного насилля працівниками Темнівської виправної колонії № 100 при проходженні лікування у 2015 році.

Як вже зазначалося вище, контроль за реалізацією суб`єктом владних повноважень його дискреційних повноважень здійснюється судом за визначеними частиною другої статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяв суб`єкт владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Суд зазначає, що будь-яке рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими (вчиненими, допущеними) в межах наданих повноважень, ґрунтуватися на конкретних об`єктивних фактах, на підставі яких рішення ухвалено (дії вчинено, а бездіяльність допущено), та правових нормах, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішення (вчиненні дій чи допущенні бездіяльності).

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.

Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акту індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Суд наголошує, що прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає особі можливість апелювати. Лише за умови прийняття обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Про дотримання суб`єктом владних повноважень вимог обґрунтованості під час прийняття відповідного акта індивідуальної дії свідчитиме належна мотивація його висновку, зокрема зі встановленням обставин, що мають значення для прийняття рішення, а також за умови посилання на докази, якими такі обставини можуть бути підтверджені, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення. Принцип обґрунтованості рішення або дії вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень "суб`єктивізує" акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, за яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність прийнятого рішення.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 23 жовтня 2019 року у справі №822/190/18, від 17 жовтня 2019 року у справі №826/13854/17 та від 11 вересня 2023 року у справі № 460/7260/20.

У справі "Рисовський проти України" Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Цей принцип передбачає, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Оскільки зі змісту витягу №11/11-2023 з протоколу засідання №11 від 06 березня 2023 року міжрегіональної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції не вбачається за можливе встановити на підставі яких документів прийнято рішення про переведення ОСОБА_1 з ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» до Державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)»; які обставини були розцінені комісією як виняткові, що перешкоджали подальшому перебуванню позивача в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)»; чи не виходить оцінка цих обставин за межі повноважень міжрегіональної комісії та не відноситься до повноважень центральної комісії; мотиви, якими керувався відповідач, обираючи вжиття саме такого заходу усунення виявленого перевіркою порушення як переведення позивача до іншої установи виконання покарань, враховуючи наявність скарг позивача на застосування щодо нього фізичної сили працівниками такої установи; дотримання відповідачем необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких було спрямовано прийняття рішення; тощо, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України та є необґрунтованим з огляду на вплив цього рішення на особисте життя засудженого, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування як протиправного та задоволення відповідної позовної вимоги.

Зазначення відповідачем обставин, які були покладені в основу прийняття оскаржуваного рішення, та доказів, якими підтверджуються ці обставини, лише у відзиві на позовну заяву не усуває факт невмотивованості оскаржуваного рішення та не призводить до правової визначеності у спірному питанні, адже у позивача залишається уявлення про йомовірність зловживань щодо нього та порушень його прав, що є неприпустимим у правовій та демократичній державі. Наділення рішення суб`єкта владних повноважень ознаками прозорості його прийняття дозволяє запобігти державному свавіллю та обрати особі належний та ефективний спосіб відновлення порушеного права і не звертатися до суду повторно за захистом своїх прав та інтересів.

Інші доводи позивача та відповідача не спростовують вищевикладені висновки суду та суд дав оцінку тим аргументам сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод хоча і зобов`язує суд обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії» (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).

Обираючи належний спосіб захисту прав позивача відповідно до встановлених у справі обставин та висновків суду, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути питання щодо переведення/непереведення засудженого ОСОБА_1 з ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» до Державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100).

Стосовно позовної вимоги про стягнення з Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 1500000,00 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у рішенні від 24 червня 2020 року у справі № 9901/845/18.

Також в постанові від 17 січня 2024 року у справі №580/1015/21 Верховний Суд дійшов висновків, що судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 1500000,00 грн, позивач посилається на те, що відповідач своїм рішенням, оформленим протоколом №11 від 06 березня 2023 року, порушив його основоположні права, позбавив його можливості бачитись та спілкуватись із рідними, а також створив негативні емоції та наслідки для нього щодо необхідності поновлення порушеного права із урахуванням його особливо чутливого соціального стану (засуджений до покарання у вигляді довічного позбавлення волі).

Разом з тим, суд зауважує, що позивач не зазначив у чому саме виражались його моральні страждання та завдання моральної шкоди, а також не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із рішенням відповідача. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди у сумі 1500000,00 грн) суду не надано.

Враховуючи відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, причинного зв`язку між рішенням відповідача і отриманням позивачем моральної шкоди, а також розміру заявленої моральної шкоди, суд доходить висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 1 500 000,00 грн.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, в постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 21 лютого 2020 року у справі № 363/3520/16-а, від 21 лютого 2020 року у справі №628/3028/16-а та від 15 квітня 2020 року у справі №815/63/18.

Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (вул. Нетіченська, буд. 14, м. Харків, Харківська область, 61010, ідентифікаційний код 40867285) про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення міжрегіональної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, оформлене протоколом №11 від 06 березня 2023 року, стосовно переведення засудженого ОСОБА_1 , 1970 року народження, з державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» до сектору максимального рівня безпеки для чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)».

Зобов`язати Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції повторно розглянути питання щодо переведення/непереведення засудженого ОСОБА_1 , 1970 року народження, з державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» до сектору максимального рівня безпеки для чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі державної установи «Темнівська виправна колонія (№ 100)».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22 лютого 2024 року.

Суддя Н.І. Слободянюк