Справа № 322/289/24
Суддя: Губанов Р. О.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 лютого 2024 рокуСправа № 322/289/24

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Губанова Р.О., секретар судового засідання Блажко О.П., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, третя особа: т.в.о. інспектора відділення поліції №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Врубель Дмитро Павлович (далі Інспектор)

про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Короткий зміст заяв по суті, рух справи.

До Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов зазначений адміністративний позов в якому позивач просить скасувати постанову винесену 30.01.2024 Інспекторомпро накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія БАБ №708324 щодо ОСОБА_2 (далі Постанова); провадження по справі про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_2 за ч.1 ст.122 ч.1 ст.126 КУпАП закрити за відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень.

Крім позовних вимог позивач просив стягнути з ГУНПна його користь понесені ним судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено таке.

Інспектором винесена Постанова, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 ч.1 ст.126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 425 гривень 00 копійок.

Позивача визнано винним в тому, що він 30.01.2024, о 10.10 год, в смт Новомиколаївка, по вул. Українській, 38, керуючи автомобілем Renault Clio, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зупинку (стоянку) на проїзній частині у другий ряд, чим порушив вимогу п.15.4 Правил дорожнього руху (далі ПДР), а також не надав посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний талон на транспортний засіб, чим порушив п.п.2.1(а), 2.1(б) ПДР.

Постанова доказів вчинення ним адміністративного правопорушення не містить.

У вказаних в Постанові дату та час, на прилеглій до проїзної частини вул. Української, біля будинку №38 в смт Новомиколаївка Запорізького району Запорізької області території, біля приміщень магазинів, були припарковані транспортні засоби.

Виходячи з норм п.п.10.1, 15.4 ПДР України, вказані транспортні засоби перебували поза межами проїзної частини.

Отже, навіть якщо припустити факт зупинки транспортного засобу на проїзній частині вказаної вулиці, така зупинка не може вважатися такою, що вчинена в другому ряді проїзної частини.

Інкриміновані йому порушення п.п.2.1(а), 2.1(б) ПДР питання надання поліцейському посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційного талону на транспортний засіб не регулюють. Вказані питання врегульовані п.2.4 ПДР, порушення вимог якого йому не інкримінувалося.

Положеннями п.2.4(а) ПДР встановлено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Автомобіль Renault Clio, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у вказаний в оскаржуваній постанові час, працівниками поліції не зупинявся.

Зі змісту ч.1 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію» випливає, що поліцейський має право вимагати пред`явлення відповідних документів, коли у нього є достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення.

Водночас такі підстави у інспектора були відсутні.

09.02.2024 ухвалою судді відкрито провадження у справі; призначено судове засідання; відповідачу встановлено строк для подачі відзиву, третій особі строк на подачу пояснень.

19.02.2024 Інспектором подані письмові пояснення у яких останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Зі змісту пояснень випливало, що Інспектор правомірно притягнув до відповідальності позивача. Також вказав, що витрати на правничу допомогу є необґрунтованими і не співмірними щодо заявлених позовних вимог.

19.02.2024 від ВнП №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, яке є структурним підрозділом відповідача і в якому працює третя особа, наданий DVD-R до адміністративного матеріали БАБ №708324 за ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП щодо ОСОБА_1 .

Цього ж дня представником відповідача подано клопотання про відкладення судового засідання.

Судове засідання призначене на 19.02.2024 відкладено на 26.02.2024.

23.02.2024 Представником відповідача подано відзив, у якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зі змісту відзиву випливало, що Інспектор правомірно притягнув до відповідальності позивача, оскільки той порушив ПДР, і в його діях містився склад правопорушень передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП. Також вказала, що витрати на правничу допомогу є похідними від позовних вимог, а скільки позов не підлягає задоволенню, відповідно не підлягають стягнення і ці витрати. Крім цього ці витрати є неспівмірними заявленим позовним вимогам.

Будь-яких інших заяв чи клопотань учасниками справи не подано.

В судове засіданні представник відповідача і третя особа не з`явилися.

Позивач підтримав позов просив його задовольнити, а також стягнути з відповідача понесені ним (позивачем) судові витрати.

Фактичні обставини встановлені судом,

мотиви з яких виходив суд і застосовані норми права.

Постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 30 січня 2024 року серія БАБ №708324, винесеною т.в.о. інспектора відділення поліції №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області лейтенантом поліції Врубелем Дмитром Павловичем, на ОСОБА_2 було накладено адміністративне стягнення - штрафу у сумі 425 гривень відповідно до ст.36 КУпАП за адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП.

У постанові вказані відомості про час і місце розгляду справи, посада, спеціальне звання, П.І.Б. особи, яка розглядала справу, відомості про особу, щодо якої розглядалася справа, про транспортний засіб, зазначені такі фактичні обставини правопорушення: «30.01.2024, о 10 год 10 хв в смт Новомиколаївка по вул. Українській, 38, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Renault Clio, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зупинку (стоянку) на проїзній частині у другий ряд, чим порушив вимогу п.15.4 Правил дорожнього руху (далі ПДР), а також не надав посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний талон на транспортний засіб, чим порушив п.п.2.1(а), 2.1(б) ПДР України».

Графа п.7 «до постанови додаються» не заповнена.

Від підпису і отримання копії постанови ОСОБА_1 відмовився.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача . У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з п.2.1(а), (б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (Далі ПДР) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної Гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, Національної поліції, Служби безпеки, Управління державної охорони - технічний талон).

Відповідно до п.15.4 ПДР транспортні засоби не дозволяється ставити на проїзній частині у два і більше ряди. Велосипеди, мопеди та мотоцикли без бокового причепа дозволяється ставити на проїзній частині не більше ніж у два ряди.

Частина 1 ст.122 КУпАП, встановлює відповідальність зокрема, за порушення правил зупинки, стоянки, а ч.1 ст.126 КУпАП, передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283, 284 КУпАП. У ній, зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів. Відповідний правовий висновок було зроблено Верховним Судом у постанові від 29.04.2020 по справі №161/5372/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 88986779).

Лише описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом учинення особою такого порушення. Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за своєю правовою природою є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Відповідний правовий висновок було зроблено Верховним Судом у постанові від 05.08.2019 по справі №712/12830/16-а (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 83442642).

Як було встановлено судом під час розгляду цієї справи, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ №708324 не містить посилань на будь-які докази, а також відомостей про технічний засіб, за допомогою якого здійснювався відеозапис або фотофіксація адміністративного правопорушення, що передбачено вимогами ст.283 КУпАП. Відтак доказ, усне посилання на який третя особа робив у судовому засіданні 19.02.2024, і про який вказується у відзиві, а саме відеозапис правопорушення є недопустимим, а згідно з ч.1 ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - Інспектором) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17, від 30.05.2018 у справі №337/3389/16, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а, від 05.03.2020 у справі №607/7987/17.

Водночас навіть якщо прийняти до уваги відеозаписи, обставини зафіксовані на них також не вказують на наявність в діях ОСОБА_1 інкримінованих йому порушень ПДР.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ділянка (елемент) дороги на якій знаходились автомобілі припарковані перпендикулярно автомобілю позивача, є проїзною частиною. В більшій мірі ця ділянка (елемент) дороги підпадає під критерії «спеціально відведеного місця». Відповідно, висновки щодо порушення п.15.4 ПДР є припущенням Інспектора. Теоретично дії ОСОБА_1 могли бути розцінені як порушення п.15.1 чи 15.2 ПДР, втім порушення цих пунктів ПДР ОСОБА_1 не інкримінувалося.

Так само матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії і реєстраційного документа на транспортний засіб. Останній відмовився їх пред`являти Інспектору, оскільки вважав дії останнього незаконними. Однак за таких обставин його дії формально могли розцінюватися, як порушення п.2.4 ПДР. Втім суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, згідно з диспозицією вказаної норми, виступає особа, яка керує транспортним засобом. Водночас під час описаних подій ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, а підійшов до поліцейських коли вони наблизились до його автомобіля.

Отже суд дійшов висновку, що під час розгляду справи Інспектором не доведено наявність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованих останньому правопорушень.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. Відповідний правовий висновок викладено у п.39 постанови Верховного Суду від 08.07.2020 по справі №463/1352/16-а (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 90264746).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність в діях позивача складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП, що є самостійною та достатньою підставою для скасування оскаржуваної постанови, у зв`язку з чим інші доводи позивача не підлягають перевірці під час розгляду даної справи, як несуттєві у цьому випадку.

Згідно з п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Позивач просив суд стягнути на його користь судовий збір і витрати на правничу допомогу.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

До позовної заяви додано квитанцію ID: 5842-7749-4410-6974 від 09.02.2024, якою підтверджується сплата судового збору в розмірі 605,60 грн, отже відповідна сума підлягає стягненню з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на користь позивача.

Водночас суд частково погоджується з доводами представника відповідача в контексті зазначених нею обставин про необґрунтованість розміру витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).

За правилами частини третьої статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Положеннями частини сьомої статті 134 КАС України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За правилами частини дев`ятої статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016, встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано:

1) договір про надання правничої допомоги №09/02 від 09.02.2024 укладений між позивачем і адвокатом Шишем А.Б., відповідно до якого адвокат бере на себе зобов`язання надати Клієнтові правничу допомогу щодо захисту прав та інтересів позивача в судах; розмір гонорару за договором зазначається в акті приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг);

2) додаткова угода від 09.02.2024 до договору про надання правничої допомоги №09/02 від 09.02.2024 згідно з якою погодинна ставка 3000 грн;

3) опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; відповідно до яких на складення позовної заяви до суду про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №708324 від 30.01.2024 зайняло 2 години, вартість 6000 грн;

4) акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), 1 послуга, вартість 6000 грн.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2021 (справа №159/5837/19, провадження №61-10459св20) міститься правовий висновок про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц міститься висновок про те, що розглядаючи питання стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, суд має право самостійно визначати розмір таких витрат, виходячи з критерію розумної необхідності та співмірності, враховуючи характер виконуваної адвокатом роботи/послуг, складність виконуваної роботи/послуг, їх значимості, складності категорії справи тощо.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

У постанові Верховного суду від 04.02.2020 у справі №280/1765/19, адміністративне провадження №К/9901/607/20) міститься правовий висновок про те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі №160/6899/20 містяться правові висновки: «Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо».

Суд констатує, що даний спір не належить до категорії справ значної складності; щодо вирішення вказаних спорів існує безліч судової практики, а сума заявлених витрат є більше ніж в чотирнадцять разів вищою ніж штраф, що був призначений позивачу Інспектором, а тому витрати щодо послуг адвоката не можуть підлягати стягненню в заявленому розмірі; окрім того позивач не надав суду належних та допустимих доказів співмірності витрат обсягу наданих послуг, відтак суд дійшов висновку про необхідність розумного обмеження розміру витрат на правничу допомогу адвоката до 1500,00 грн.

Керуючись ст.ст.241 - 246, 250, 255, 271, 286 КАС України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАБ №708324 від 30 січня 2024 року щодо ОСОБА_2 винесену т.в.о. інспектора відділення поліції №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Врубелем Дмитром Павловичем за ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУАП, про накладення штрафу в сумі 425,00 грн.

Закрити провадження у справі про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_2 за ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, вул. О. Матросова, 29, ідентифікаційний код 40108688) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок) по сплаті судового збору і витрати на правничу допомогу в сумі 1500,00 грн (тисяча п`ятсот гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя Р.О. Губанов