Справа № 140/1101/24
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

22 лютого 2024 року ЛуцькСправа № 140/1101/24

Суддя Волинського окружного адміністративного суду Волдінер Ф. А., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, відповідно до якого просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо не включення до складу місячного грошового забезпечення для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;

2) зобов`язати Головне управління Національної поліції у Волинській області нарахувати та виплатити (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з включенням до складу місячного грошового забезпечення для її нарахування індексації грошового забезпечення та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Вивчивши позовну заяву, суд дійшов висновку про її повернення, при цьому суд виходить з наступного.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 позовну заяву було залишено без руху з підстав недотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом та встановлено строк для усунення недоліків шляхом подання (надіслання) до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із вказанням інших, ніж були вказані в заяві доданої до адміністративного позову, підстав для поновлення строку звернення до суду із даним позовом.

Зокрема, ухвалою від 05.02.2024 встановлено, що виходячи зі змісту спірних правовідносин вони стосуються проходження та звільнення з позивача з публічної служби в частині правильності обрахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з публічної служби.

Відтак, до спірних правовідносин належить до застосування місячний строк звернення до суду встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Також встановлено, що позивачу стало відомо про порушення його прав, про відновлення яких він просить у даній справі, 28.09.2023 з листа ГУНП у Волинській області від 21.09.2023.

Однак до суду з адміністративним позовом позивач звернувся лише 2.01.2024, що підтверджується відбитком штампу про прийняття поштового відправлення поштовим відділенням. Тобто за межами встановленого процесуальним законом місячного строку звернення до суду із даним позовом.

19.02.2024 на адресу суду від позивача на виконання вимог ухвали від 05.02.2024 надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в якій вказує на те, що після отримання відповіді від відповідача позивач тривалий час хворів, що підтверджується випискою з стаціонарного хворого № 4734 (додається). Крім цього, 06.09.2023 йому встановлено III групу інвалідності (довідка додається). В силу чого працездатність позивача була обмежена. Загальний стан здоров`я та супутні хвороби вплинули на його працездатність. Що спричинило неможливість вчасно звернутися за захистом своїх порушених прав до суду.

Також зазначає, що пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для застосування наслідків пропущення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення,

У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі Беллет проти Франції (Веііеі V. Егапсе), Бегіез А № 333-В, сгор.42, пункт 36).

ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи Скордіно проти Італії, Ятрідіс проти Греції).

Одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

З посиланням на рішення Конституційного суду України, звертає увагу суду не неприпустимість обмеження у праві на доступ до правосуддя, а також на те, що право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою, і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України

Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість причин пропуску позивачем строку звернення до суду, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд зазначає таке.

За правилами частин першої, другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Надаючи оцінку зазначеним позивачем підставам пропуску строку на предмет їх поважності, суд дійшов висновку, що вони не свідчать по об`єктивну неможливість реалізації позивачем свого права звернення до суду у передбачений КАС України строк.

Так, питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Верховний суд у постанові від 30.09.2021 у справі № 320/3307/21 вказав, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Позивач стверджує, що дізнався про порушення свого права 28.09.2023 з листа відповідача від 21.09.2023.

Водночас, позивачем подано до суду копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 4734, відповідно до якої він перебував на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я з 25.09.2023 по 05.10.2023.

Наведена обставина є такою, що дійсно та істотно створює перешкоди та труднощі для своєчасного звернення до суду, вона загалом відповідає умовам наведеним вище, а тому є поважною причиною пропуску відповідного строку.

Однак, вказана обставина припинила своє існування 06.10.2023, тобто не тривала протягом строку, який пропущено, а відтак не може визнана поважною причиною пропуску звернення до суду в контексті даного адміністративного позову.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що 06.09.2023 йому встановлено III групу інвалідності (довідка додається), в силу чого працездатність позивача була обмежена.

Позивачем не наведено жодних конкретних обставин, яким саме чином вказана обставина безпосередньо унеможливила його звернення до суду протягом досить тривалого часу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено обставин, які були чи є об`єктивно непереборними, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду із даним позовом.

Зважаючи на наведене, суд вказує, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Відтак, враховуючи те, що позивачем пропущений місячний строк звернення до суду з даним позовом, а належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку позивачем не подано, то суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись пунктом 1 частини четвертої статті 169, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, повернути позивачу без розгляду.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, разом із позовною заявою і доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Ф. А. Волдінер