Справа № 9901/865/18
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2024-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа №9901/865/18
адміністративне провадження №П/9901/865/18
Судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Гончарової І.А.
в адміністративній справі № 9901/865/18 (провадження № П/9901/865/18) за позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним та скасування рішення.
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України викладаю окрему думку.
05 листопада 2018 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі - КДКП, відповідач), в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення від 05 вересня 2018 року № 366дп-18 «Про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_1.».
Мотивуючи заявлений адміністративний позов, ОСОБА_1 наголошував, що фактично обставини, встановлені у висновку, ґрунтуються на поясненнях єдиної особи - ОСОБА_2 , яка має пряму зацікавленість стверджувати, що за кермом автомобіля марки «Audi 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 05 вересня 2017 року, перебував саме ОСОБА_1 . В протилежному випадку ОСОБА_2 , яка фактично перебувала за кермом транспортного засобу, загрожує кримінальна відповідальність за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України. В свою чергу, опитаний під час службового розслідування ОСОБА_3 чітко зазначив, що йому нічого не відомо про обставини дорожньо-транспортної пригоди.
Щодо посилань КДКП на ухвали слідчого судді, то ОСОБА_1 зазначав, що вони як процесуальні рішення не містять викладу фактичних обставин, зокрема, в частині керування позивачем транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.
Адже, лише вироком суду, а не ухвалами слідчого судді, підтверджується факт вчинення конкретною особою певних діянь.
Цим вироком встановлено, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази на підтвердження того, що за кермом автомобіля марки «Audi 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 05 вересня 2017 року, перебував саме ОСОБА_1
Верховний Суд рішенням від 12 лютого 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовив.
В свою чергу, адміністративний суд, який розглядає спір та надає оцінку законності акта індивідуальної дії, прийнятого суб`єктом владних повноважень, не може вийти за межі матеріалів службового розслідування, які, відповідно, покладені КДКП в основу оскаржуваного рішення.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами частини першої статті 49 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1697-VII) на прокурора можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: 1) догана; 2) заборона на строк до одного року на переведення до органу прокуратури вищого рівня чи на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (крім Генерального прокурора); 3) звільнення з посади в органах прокуратури.
Відповідно до пунктів 5, 6 частини першої статті 43 Закону № 1697-VII прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження, зокрема, за: вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.
Частиною другою статті 43 Закону № 1697-VII передбачено, що притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності не виключає можливості притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 2 Порядку організації роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 13 квітня 2017 року № 111, до дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, належить, зокрема, керування транспортними засобами у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння або відмова від проходження огляду з метою виявлення стану сп`яніння та ненадання документів, які підтверджують, що прокурор не перебував у такому стані.
Пунктом 4 частини четвертої статті 19 Закону № 1697-VII визначено, що прокурор зобов`язаний додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.
Відповідно до Стандартів професійної відповідальності та основних прав і обов`язків прокурорів, прийнятих Міжнародною асоціацією прокурорів 23 квітня 1999 року, прокурори повинні завжди підтримувати честь та гідність професії; поводитись професійно, відповідно до закону, правил та етики їхньої професії; у будь-який час дотримуватись найвищих норм чесності.
Згідно з частинами другою, третьою статті 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого Всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017 року (далі - Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів), прокурор зобов`язаний не допускати поведінки, що може зашкодити репутації, а саме, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний суспільний резонанс. Поза службою поводитися коректно і пристойно.
При виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури. Порушення службової дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими для прокурора і тягнуть за собою передбачену законом відповідальність (частина перша статті 16 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів).
Статтями 32, 33 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів передбачено, що оцінка дотримання норм професійної етики та поведінки прокурора може проводитися під час дисциплінарного провадження та надаватися при вирішенні питань щодо підвищення по службі, присвоєння класного чину, підготовці характеристик та рекомендацій.
Відповідно до Закону № 1697-VII прокурори зобов`язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу. Їх порушення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
У разі систематичного (два і більше разів протягом одного року) або одноразового грубого порушення правил прокурорської етики прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
Отже, для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності за такий дисциплінарний проступок, як одноразове грубе порушення правил прокурорської етики, КДКП має установити, зокрема, факт поведінки, що скомпрометувала звання працівника прокуратури, зашкодила репутації працівника прокуратури та авторитету прокуратури, викликала негативний громадський резонанс. При цьому обов`язкова наявність судового рішення, яким би було визнано особу прокурора винною у вчиненні кримінального правопорушення, склад якого передбачав би відповідні діяння, не є умовою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № П/9901/14/17 та постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2019 року у справі № 805/1235/17-а.
В той же час, відповідно до оскаржуваного рішення вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку підтверджується:
- висновком про результати службового розслідування у зв`язку із скоєнням 05 вересня 2017 року прокурором Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди, яка призвела до травмування людини, затвердженим 05 жовтня 2017 року прокурором Львівської області Квятківським Ю.В. ;
- поясненнями ОСОБА_2 , відповідно до яких позивач вчинив дорожньо-транспортну пригоду в стані алкогольного сп`яніння, внаслідок якої вона отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості;
- поясненнями ОСОБА_3 , згідно з якими він надав належний йому транспортний засіб 04 вересня 2017 року приблизно о 19 год. 20 хв. ОСОБА_1 ;
- висновком експерта від 06 грудня 2017 року № 4292/2017-т, відповідно до якого при судово-токсикологічній експертизі крові позивача виявлено етиловий спирт в кількості 1,55 % (проміле);
- ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 24 квітня 2018 року, згідно з якою підозрюваного ОСОБА_1 відсторонено від посади прокурора Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області на строк два місяці;
- ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 24 квітня 2018 року, відповідно до якої до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.
Загальними рисами дисциплінарної відповідальності, які відрізняють її від інших видів юридичної відповідальності, є наявність відносин «влади-підпорядкування», а також її застосування без рішення суду на підставі вчинення дисциплінарного проступку.
Водночас, аналіз співвідношення кримінальної та дисциплінарної відповідальності особи, свідчить про те, що перша застосовується за діяння, котре є суспільно небезпечним, охоплюється положеннями Кримінального кодексу України, та за яке передбачено найбільш суворий захід державного примусу. На відміну від кримінальної відповідальності, дисциплінарна відрізняється тим, що підставою її застосування завжди є порушення встановленої організації праці або порушення загальновстановлених зобов`язань, які можуть бути передбачені службовими повноваженнями суб`єкта проступку.
У розглядуваній ситуації фактичні обставини, що складають подію дисциплінарного проступку, збігаються із фактичними даними, які підлягають доказуванню в межах кримінального провадження щодо ОСОБА_1 . Однак, ці обставини на час притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не оцінювалися жодним судом на предмет належності, допустимості і достовірності, а в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні - з точки зору достатності та взаємозв`язку для встановлення винуватості ОСОБА_1 як у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, так і взагалі для підтвердження факту керування ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, адже будь-яких інших доказів (окрім аналогічних тим, що містяться в матеріалах кримінального провадження) КДКП не здобуто.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора зазначено, що зібрані досудовим слідством докази винуватості особи перевіряються і оцінюються судом під час розгляду справи по суті, за результатами яких суд постановляє виправдувальний або обвинувальний вирок, визнаючи особу відповідно невинуватою або винуватою у вчиненні злочину. Саме тому вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість обвинуваченого (підсудного).
Цим вироком встановлено, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази на підтвердження того, що за кермом автомобіля марки «Audi 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 05 вересня 2017 року, перебував саме ОСОБА_1 , як і докази того, що позивач керував цим транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
При цьому вироком Мостиського районного суду Львівської області від 03 липня 2023 року у справі № 443/856/18, який набрав законної сили 30 жовтня 2023 року, встановлено, що ОСОБА_1 таких дій не вчиняв.
Такої позиції дотримується й Верховний Суд, зокрема в постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 480/9492/20, де заначив, що оскільки зміст висновку службового розслідування ґрунтується лише на інформації, здобутій під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, а відповідачем не доведено наявність в діях позивача складу дисциплінарного проступку, визначення якого наведено у Дисциплінарному статуті, Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо протиправності оскаржуваних наказів.
Не можу погодитися і з урахуванням Судом при вирішенні спору того, що після прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 05 вересня 2018 року № 366дп-18, протягом 2021 - 2023 років щодо позивача складено шість протоколів про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки ці події відбулися щонайменше після чотирьох років, як ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з оскаржуваним рішенням та не можуть характеризувати особу позивача у вересні 2017 року.
Безпідставним, на моє переконання, є і посилання Суду як на підставу для відмови в задоволенні позову в рішенні на те, що позивач, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, передав керування транспортним засобом ОСОБА_2 , яка, за її доводами, також вживала алкогольні напої, про що ОСОБА_1 був обізнаний, та перебувала в нестабільному психічному стані, оскільки зазначені обставини не були покладені в основу оскаржуваного рішення від 05 вересня 2018 року № 366дп-18.
Натомість, адміністративний суд, який вирішує спір, не може вийти за межі надання юридичної оцінки правомірності, об`єктивності та законності підстав, які покладені в основу прийняття суб`єктом владних повноважень акта індивідуальної дії, що оскаржується, та самостійно відшуковувати обставини, яких би, за висновком Суду, було достатньо для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).
КДКП є суб`єктом владних повноважень, відтак у справах про оскарження її рішення Суд, який розглядає таку справу в порядку адміністративного судочинства, повинен перевірити відповідність цього рішення критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відповідач, на якого як суб`єкта владних повноважень згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, повинен, у свою чергою, довести перед судом, що спірне рішення цим критеріям відповідає.
З огляду на викладене, вважаю, що за встановлених у цій справі обставин та правового регулювання спірних відносин рішення КДКП не відповідає переліченим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, відтак позов ОСОБА_1 до КДКП підлягав задоволенню.
Суддя Верховного Суду