Справа № 200/4477/23
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 200/4477/23

адміністративне провадження № К/990/6075/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Блажівської Н.Є., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс» до Головного управління ДПС у Донецькій області, Головного управління Державної казначейської служби у Донецькій області про стягнення пені,

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс» (далі також - Позивач, ТОВ «Тар Альянс») звернулось до суду з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області (далі також - Відповідач), Головного управління Державної казначейської служби у Донецькій області про стягнення з Державного бюджету України пені на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за грудень 2011 року в сумі 18 826 091,37 грн.

Ухвалою від 26 жовтня 2023 року Донецький окружний адміністративний суд позовну заяву ТОВ «Тар Альянс» в частині стягнення пені за період з 16 жовтня 2012 року по 12 лютого 2023 року залишив без розгляду, а також закрив підготовче провадження та призначив судовий розгляд адміністративної справи в частині стягнення пені за період з 13 лютого 2023 року по 10 липня 2023 року.

Застосувавши підходи, наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду і в постанові від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18 та від 19 січня 2023 у справі № 140/1770/19, суд першої інстанції вказав, що зміна судової практики за наведених Позивачем обставин не може вважатися поважною причиною пропуску позивачем строку звернення до суду. Суд вважав, що зміна підходів у частині визначення строків звернення до суду в такій категорії справ відбулась фактично вже після неодноразового спливу 1095-денного строку звернення до суду. Тобто Позивачем порушив не тільки шестимісячний строк звернення до суду, а навіть 1095, який застосовувався раніше.

На підставі рішення від 14 листопада 2023 року Донецький окружний адміністративний суд задовольнив. Стягнув з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс» пеню на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за грудень 2011 року в сумі 1221027 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вказав, що:

- заборгованість Державного бюджету України перед позивачем з відшкодування ПДВ за грудень 2011 року до теперішнього часу не погашена;

- розмір пені за період з 13 лютого по 10 липня 2023 року розраховується таким чином: 10037722,00 (сума заборгованості) х 25% (облікова ставка НБУ) х 120% (коефіцієнт): 365 (днів у році) х 148 (днів прострочення) = 1221027,00 грн;

- заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість, щодо якої ставиться питання про стягнення пені, виникла ще жовтні 2012 року. Тобто обов`язок відповідача по відшкодуванню ПДВ виник не під час введення воєнного стану і, навіть, до запровадження АТО на території Донецької області;

- Відповідач не вказує, які саме додаткові обставини в нього з`явились після запровадження воєнного стану, що зумовили несплату заборгованості;

- наведена Відповідачем норма не вводить мораторій на нарахування пені, не виключає однозначно її нарахування, сам факт введення воєнного стану також не визначений як єдина умова не нарахування пені. Дана норма встановлює лише можливість не застосування пені, якщо така заборгованість зумовлена виникненням форс-мажорних обставин у зв`язку із введенням воєнного стану;

- Відповідач жодних форс-мажорних обставин, які зумовили невиконання ним обов`язку по відшкодуванню заборгованості з ПДВ, і які існували в період з 13 лютого 2023 року по 10 липня 2023 року, не навів.

Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції Перший апеляційний адміністративний суд постановою від 5 лютого 2024 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області залишив без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року - без змін.

Аргументуючи свою позицію суд вказав, що:

- з цим позовом до суду позивач звернувся 12 серпня 2023 року, отже суд першої інстанції правильно визнав неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду в частині стягнення пені за період з 16 жовтня 2012 року по 12 лютого 2023 року та залишив позов в цій частині без розгляду. При цьому зважаючи, що бездіяльність податкового органу в частині сплати позивачу бюджетного відшкодування триває, справа в частині стягнення пені за період з 13 лютого 2023 року підлягає судовому розгляду судового розгляду;

- заборгованість Державного бюджету України перед позивачем з відшкодування ПДВ за грудень 2011 року до теперішнього часу не погашена й становить 10037722,00 грн; Таким чином, розмір пені за період з 13 лютого 2023 року по 10 липня 2023 року становить 1221027,00 грн.

- заборгованість виникла в жовтні 2012 року, тобто обов`язок в по відшкодуванню ПДВ виник не під час введення воєнного стану і, навіть, до запровадження АТО на території Донецької області, наведена відповідачем норма не вводить мораторій на нарахування пені, не виключає однозначно її нарахування, сам факт введення воєнного стану також не визначений як єдина умова не нарахування пені. Норма встановлює лише можливість не застосування пені, якщо така заборгованість зумовлена виникненням форс-мажорних обставин у зв`язку із введенням воєнного. Відповідач жодних форс-мажорних обставин, які зумовили невиконання ним обов`язку по відшкодуванню заборгованості з ПДВ, і які існували в період з 13 лютого 2023 року по 10 липня 2023 року, не навів.

16 лютого 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2024 року, у якій скаржник просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за цією касаційною скаргою суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -також - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Системний аналіз частини четвертої статті 328 КАС України і пункту 4 частини другої статті 330 КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Так, обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: норми матеріального права, яка неправильно застосована судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Якщо касаційна скарга подається на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається: норма матеріального права, яка неправильно застосована судом апеляційної інстанції; постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу; висновку, який на думку скаржника, відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України у ній вказуються: норма матеріального права, яка неправильно застосована судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; висновок апеляційного суду, який на переконання скаржника є неправильним; у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Подаючи ж касаційну скаргу на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник повинен вказати норми права, які, на його думку, неправильно застосовані судами, й врегульовують саме спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування стояло перед судами попередніх інстанцій.

Також обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 і 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінку судами їх сукупності не можна вважати подібністю правовідносин.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

У поданій касаційній скарзі скаржник, як на підставу для касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, посилається, на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України.

Стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, правову позицію, яка викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19 (провадження № 11-106апп22), від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18 (провадження № 11-98апп22), від 02 березня 2023 року у справі № 360/4040/21.

За змістом висновків постанов, на неврахування яких покликається скаржник, Велика Палата Верховного Суду вказала таке:

- у разі ж несвоєчасного відшкодування заборгованості з ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, платник, звертаючись до суду, фактично просить захистити його право на отримання зазначених коштів, які залишаються невиплаченими у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень комплексу покладених на нього обов`язків. Відтак предметом оскарження у такому випадку є відповідна бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а отже, положення статті 102 ПК України, до яких відсилає пункт 56.18 статті 56 цього Кодексу, застосовуватись не можуть.

- стаття 102 ПК України, у тому числі й пункт 102.5 цієї статті, не є тим «іншим законом», яким установлені спеціальні строки звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 122 КАС України, у якій передбачено загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

- платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як підтверджується змістом касаційної скарги, доводи скаржника в аспекті передбаченої пунктом 1 частини 4 четвертої статті 328 КАС України підстави зводяться до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права судами при вирішенні спору строків звернення до суду.

Втім, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі ґрунтуються на висновках щодо стягнення пені в межах шестимісячного строку, що передував зверненню до суду з відповідним позовом. Наведене свідчить про врахування відповідних висновків Великої Палати Верховного Суду судами першої та апеляційної інстанції при вирішенні спору. На відповідні висновки покликався й суд першої інстанції залишаючи без розгляду позовні вимоги у відповідній частині.

Тобто доводи про неврахування відповідних правових висновків є необґрунтованими.

Інші наведені у касаційній скарзі твердження, зокрема, щодо застосування положень пункту 200.23 статті 200 ПК України, не обґрунтовані, як цього вимагають положення процесуального законодавства, відповідними підставами касаційного оскарження.

Наведене є свідченням неналежного зазначення підстав касаційного скарження представником Відповідача.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, щодо форми і змісту касаційної скарги. Частиною першою статті 45 КАС України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України в частині належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями.

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відтак, перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить підстави оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Одночасно суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

Враховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс» до Головного управління ДПС у Донецькій області, Головного управління Державної казначейської служби у Донецькій області про стягнення пені повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Є. Блажівська