Справа № 640/30834/21
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Чорної К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року (розглянута за правилами загального позовного провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва позовом до Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - відповідач, ГУ НП в Київській області), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України Головного управління Національної поліції в Київський області від 05.10.2021 №263 о/с «По особовому складу» в частині звільнення рядового поліції ОСОБА_1 , дізнавача сектору дізнання відділення поліції №1 Обухівського районного управління поліції з 05.10.2021;

- поновити ОСОБА_1 на посаді дізнавача сектору дізнання відділення поліції №1 Обухівського районного управління поліції з 05.10.2021;

- скасувати наказ ГУ НП в Київський області від 13.08.2020 №234 о/с в частині присвоєння первинного спеціального звання «рядовий поліції» та внести у скасованій частині з присвоєння первинного спеціального звання поліції із врахуванням частини шостої статті 81 Закону України «Про Національну поліцію» шляхом видання наказу про внесення змін у наказ № 234 о/с від 13.08.2020 щодо присвоєння спеціального звання - «лейтенант поліції»;

- зобов`язати ГУ НП в Київський області провести ОСОБА_1 виплату окладу за звання «лейтенант поліції» за період з 19 серпня 2020 року, зазначених у наказі по особовому складу ГУ НП в Київський області про внесення змін у наказ «По особовому складу» від 13.08.2020 № 234;

- зобов`язати ГУ НП в Київський області негайно допустити ОСОБА_1 як особу після закінчення курсів первинної професійної підготовки (спеціалізації) з 12 лютого 2021 року в порядку переатестування - для повернення спеціального звання, яке ОСОБА_1 мав до прийняття його на службу в поліцію, а саме «капітан поліції»;

- зобов`язати ГУ НП в Київський області провести ОСОБА_1 виплату окладу за звання «капітан поліції» за період з 12 лютого 2021 року, зазначавши у наказі по особовому складу ГУ НП в Київський області про внесення змін у наказ «По особовому складу» від 01.02.2021 № 28 о/с, з «рядового поліції» на «капітан поліції» на виконання вимог наказу Національної поліції України від 24.12.2020 № 1034 дск «Про організаційно - штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Київської області».

Мотивуючи свої позовні вимоги в частині визнання протиправним наказу про звільнення та поновлення на посаді, позивач зазначає, що після подання заяви про звільнення за власним бажанням працівник має право відкликати таку заяву, чим і скористався позивач, подавши до відповідача заяву про відкликання заяви про звільнення, але таку заяву відповідач проігнорував та залишив без розгляду. Окрім цього, звертає увагу, що звільнення відбулося під час перебування позивача на лікарняному, що є неприпустимим.

У частині позовних вимог щодо присвоєння спеціального звання позивач зазначає, що при прийнятті на службу в поліцію йому було протиправно присвоєно спеціальне звання «рядовий поліції», оскільки законодавство передбачає, що при прийнятті на службу в поліцію особам, які мають вищу освіту, присвоюється звання лейтенанта поліції. Також зазначає, що до прийняття на службу в поліцію мав спеціальне звання капітана міліції. При цьому законодавство передбачає можливість присвоєння поліцейським звання, яке вони мали до прийняття їх на службу в поліцію - після закінчення курсів первинної професійної підготовки в порядку переатестування, але відповідач таку переатестацію не провів, чим позбавив позивача права на отримання належного спеціального звання.

10.11.2022 на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшов уточнений адміністративний позов від 07.11.2022 (т.1, а.с.112- 118), в якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України Головного управління Національної поліції в Київський області від 05.10.2021 №263 о/с «По особовому складу» в частині звільнення рядового поліції ОСОБА_1 (0159815), дізнавача сектору дізнання відділення поліції № 1 Обухівського районного управління поліції з 05.10.2021 та внесені до нього зміни наказом №263 о/с від 12.11.2021;

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді дізнавача сектору дізнання відділення поліції № 1 Обухівського районного управління поліції з 05.10.2021. Рішення в цій частині допустити до негайного виконання;

3. Скасувати наказ ГУНП в Київський області від 13.08.2020 №234 о/с в частині присвоєння первинного спеціального звання «рядовий поліції» та внести у скасованій частині з присвоєння первинного спеціального звання поліції із врахуванням частини 6 статті 81 Закону України «Про Національну поліцію» шляхом видання наказу про внесення змін у наказ № 234 о/с від 13.08.2020 щодо присвоєння спеціального звання - «лейтенант поліції»;

4. Зобов`язати ГУ НП в Київський області виплатити ОСОБА_1 оклад за звання «лейтенант поліції» за період з 19.08.2020 по 01.02.2021 відповідно до наказу №234 о/с від 13.08.2020;

5. Зобов`язати ГУ НП в Київський області негайно допустити ОСОБА_1 як особу після закінчення курсів первинної професійної підготовки (спеціалізації) з 01.02.2021 в порядку переатестування - для повернення спеціального звання, яке ОСОБА_1 мав до прийняття його на службу в поліцію, а саме «капітан поліції»;

6. Зобов`язати ГУ НП в Київський області провести ОСОБА_1 виплату окладу за звання «капітан поліції» за період з 01.02.2021, зазначавши у наказі по особовому складу ГУ НП в Київський області про внесення змін у наказ «По особовому складу» від 01.02.2021 №28 о/с, з «рядового поліції» на «капітан поліції» на виконання вимог наказу Національної поліції України від 24.12.2020 №1034 дск «Про організаційно - штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Київської області»;

7. Стягнути з ГУ НП в Київський області на ОСОБА_1 доплату за спеціальне звання - 22800 гривень, надбавка за спеціальне звання - в сумі 13440 гривень, премія за серпень 2021 року - 3500 гривень, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.10.2021 по дату ухвалення судом рішення. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць;

8. Здійснити зарахування вислуги років за весь час вимушеного прогулу, а саме з 07.11.2015 по 22.06.2020 та з 13.08.2020 по дату поновлення на посаді, видавши новий грошовий атестат та послужний список з обрахуванням вислуги років, включивши в нього періоди служби з 07.11.2015 по 22.06.2020 та з 05.10.2021 по дату ухвалення судом рішення для направлення його до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві для перерахунку пенсії.

У подальшому, відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-IX, який набрав чинності 15.12.2022, ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва та утворено Київський міський окружний адміністративний суд.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя, а до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

12.06.2023 на адресу Київського окружного адміністративного суду від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли матеріали адміністративної цієї справи, які за результатами автоматизованого розподілу (протокол від 12.06.2023) були передані на розгляд судді Кушновій А.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 прийнято справу до провадження, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 25.07.2023, а також витребувано докази від відповідача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.07.2023 прийнято до розгляду уточнений адміністративний позов від 07.11.2022, з урахуванням заяви позивача від 25.07.2023 про виключення з позовних вимог уточненого адміністративного позову пункту 8. Залишено без розгляду позов ОСОБА_2 в частині позовних вимог до Національної поліції України. Повторно витребувано докази від відповідача та Національної поліції України. Відкладено підготовче засідання на 04.08.2023.

Отже, суд розглядає позов з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київський області від 05.10.2021 №263 о/с «По особовому складу» в частині звільнення рядового поліції ОСОБА_1 (0159815), дізнавача сектору дізнання відділення поліції № 1 Обухівського районного управління поліції з 05.10.2021 та внесені до нього зміни наказом №263 о/с від 12.11.2021;

- поновити ОСОБА_1 на посаді дізнавача сектору дізнання відділення поліції № 1 Обухівського районного управління поліції з 05.10.2021. Рішення в цій частині допустити до негайного виконання;

- скасувати наказ ГУНП в Київський області від 13.08.2020 №234 о/с в частині присвоєння первинного спеціального звання «рядовий поліції» та внести у скасованій частині з присвоєння первинного спеціального звання поліції із врахуванням частини 6 статті 81 Закону України «Про Національну поліцію» шляхом видання наказу про внесення змін у наказ № 234 о/с від 13.08.2020 щодо присвоєння спеціального звання - «лейтенант поліції»;

- зобов`язати ГУ НП в Київський області виплатити ОСОБА_1 оклад за звання «лейтенант поліції» за період з 19.08.2020 по 01.02.2021 відповідно до наказу №234 о/с від 13.08.2020;

- зобов`язати ГУ НП в Київський області негайно допустити ОСОБА_1 як особу після закінчення курсів первинної професійної підготовки (спеціалізації) з 01.02.2021 в порядку переатестування - для повернення спеціального звання, яке ОСОБА_1 мав до прийняття його на службу в поліцію, а саме «капітан поліції»;

- зобов`язати ГУ НП в Київський області провести ОСОБА_1 виплату окладу за звання «капітан поліції» за період з 01.02.2021, зазначавши у наказі по особовому складу ГУ НП в Київський області про внесення змін у наказ «По особовому складу» від 01.02.2021 №28 о/с, з «рядового поліції» на «капітан поліції» на виконання вимог наказу Національної поліції України від 24.12.2020 №1034 дск «Про організаційно - штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Київської області»;

- стягнути з ГУ НП в Київський області на ОСОБА_1 доплату за спеціальне звання - 22800 гривень, надбавка за спеціальне звання - в сумі 13440 гривень, премія за серпень 2021 року - 3500 гривень, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.10.2021 по дату ухвалення судом рішення. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , що виданий Дніпровським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 06.06.2015.

Наказом ГУ НП в Київській області від 13.08.2020 №234 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 прийнято на службу до поліції як рекомендованого поліцейською комісією до проходження служби в поліції та призначено інспектором сектору дізнання відділення поліції №1 (з обслуговування міста Ржищів та Кагарлицького району) Обухівського відділу поліції. Присвоєно спеціальне звання «рядовий поліції».

Наказом ГУ НП в Київській області від 01.02.2021 №28 о/с «По особовому складу» рядового поліції ОСОБА_1 призначено дізнавачем сектору дізнання відділення поліції №1 Обухівського районного управління поліції.

Відповідно до наказу ГУ НП в Київській області від 05.10.2021 №263 о/с «По особовому складу» рядового поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». У зазначеному наказі визначено, що станом на день звільнення, вислуга років для виплати надбавки за стаж служби складає - 25 років 00 місяців 01 день. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 01.10.2021, довідка від 04.10.2021 №231.

Наказом ГУ НП в Київській області від 12.11.2021 №297 о/с «По особовому складу» внесено часткову зміну до пункту наказу від 05.10.2021 №263 о/с: визначено, що вислуга років для виплати надбавки за стаж служби складає 20 років 04 місяці 15 днів.

Вважаючи незаконними звільнення з посади та служби в поліції, а також присвоєння неналежного спеціального звання при призначенні на посаду, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VІІІ (надалі - Закон №580-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №580-VІІІ Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

За приписами статті 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Водночас норми Закону та інші нормативно-правові акти, що регламентують проходження служби в поліції, не визначають коли поліцейський повинен подати такий рапорт.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність до цього Закону акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить йому.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 09.02.2021 № 826/10404/16, «нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів».

Відповідно до частини п?ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, є обов?язковими для всіх суб?єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну

Згідно із зазначеною постановою Верховного Суду до спірни правовідносин слід застосовувати приписи Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення № 114).

Оскільки спір, який виник між позивачем і відповідачем, врегульовано спеціальним законодавством, яким є Закон №580-VІІІ, то положення Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню до спірних правовідносин лише в частині, що не врегульована нормами даного Закону.

Крім того, спеціальним нормативним актом є також Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, яке підлягає застосуванню відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» в частині, що не суперечить цьому Закону.

Указаний правовий висновок також наведений в постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №817/981/17. Верховний Суд зазначив, що норми Положення №114, зокрема, в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а лише встановлюють певні гарантії осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням.

Положення №114 регулює порядок проходження служби працівниками Національної поліції, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, тобто по своїй суті є реорганізованими органами внутрішніх справ.

Положення №114 є чинним, інший нормативно-правовий акт, який регулює питання проходження служби в Національній поліції, не прийнято.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 63 та підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Вичерпний перелік поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу затверджений постановою Кабінету Міістрів України від 12.06.2013 рокц № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» (далі - постанова № 413).

У пункті 68 Положення № 114 передбачено, що особи рядового начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт.

Тобто, звільнення зі служби за власним бажанням відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення можливо при наявності двох обов`язкових умов: 1) власного бажання особи, яка проходить службу, для дострокового звільнення; 2) наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Така позиція, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ (поліції), що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку.

Згідно з абзацом другим статті 38 Кодексу законів про працю України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

У постанові Верховного Суду України від 24.06.2014 № 21-241a14 зазначено, що «такий нормативний припис, на відміну від загального правила про обов?язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлений особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов?язків із забезпечення безпеки громадян та публічного порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо».

Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого в пункті 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання не міститься в рапорті про звільнення, є протиправним. У межах визначеного в указаному пункті строку сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення в більш короткий строк.

Такою домовленістю слід вважати зазначення в рапорті поважних причи та конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 20.12.2019 у справі Nє 826/375/17 та від 30.09.2020 у справі Nє 826/16621/17.

Матеріалами справи встановлено, що наказ про звільнення позивача було видано на підставі рапорту, підписаного позивачем 29.09.2021, в якому позивач просить звільнити його з поліції за власним бажанням 01.10.2021. Позивач в своєму рапорті зазначив конкретну дату звільнення.

Позивача було звільнено не 01.10.2021, а пізніше - 05.10.2021.

Колегія суддів зазначає, що 06.10.2021 ОСОБА_1 у рекомендованому поштовому відправленні направив до ГУ НП в Київській області рапорт про відкликання рапорту про звільнення, в якому просив рапорт з підстав звільнення з поліції за власним бажанням у зв`язку із досягненням вислуги років та відмовою від проходження ВЛК не розглядати, та видати позивачу направлення для проходження ВЛК.

Зазначений рапорт від 06.10.2021 ГУ НП в Київській області отримало лише 11.10.2021 та в цей день рапорт був зареєстрований у відділі документального забезпечення ГУ НП в Київській області, що підтверджується відтиском штампу вхідної кореспонденції на рапорті.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивача було звільнено зі служби в Національній поліції з порушенням вимог чинного на час звільнення законодавства, а тому наказ Головного управління Національної поліції в Київський області від 05.10.2021 №263 о/с є незаконним, так як прийнятий не у спосіб, що визначений законом України, а тому є протиправним і підлягає скасуванню, а позивач поновленню на службу в Національну поліцію з 06 жовтня 2021 року на посаді дізнавача сектору дізнання відділення поліції № 1 Обухівського районного управління поліції з 06.10.2021 року

Щодо встановлення спеціального звання «лейтенант поліції» та «капітан поліції», колегія суддів зазначає наступне.

Згідно послужного списку позивача ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 15.08.1996 по 06.11.2015, зокрема на посадах слідчого та старшого слідчого слідчого відділу Київського РВ Донецького МУ УМВС України в Донецькій області з 28.08.2000 по 06.11.2015. 06.11.2016 позивач був звільнений з органів внутрішніх справ за п.64 «г» (через скорочення штатів) у запас Збройних Сил Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З 07.11.2015 по 22.06.2020 позивач проходив службу в ГУ НП в Донецькій області, зокрема з 07.11.2015 позивача поновлено на посаду старшого слідчого слідчого відділення Авдіївського МВ ГУМВС України в Донецькій області, 22.06.2020 позивач звільнений з ОВС за скороченням штатів (т.1, а.с.215-228).

З 13.08.2020 по 05.10.2021 позивач проходив службу в ГУ НП в Київській області.

Так, наказом ГУ НП в Київській області від 13.08.2020 №234 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 прийнято на службу до поліції як рекомендованого поліцейською комісією до проходження служби в поліції та призначено інспектором сектору дізнання відділення поліції №1 (з обслуговування міста Ржищів та Кагарлицького району) Обухівського відділу поліції. Присвоєно спеціальне звання «рядовий поліції.

При цьому з матеріалів справи слідує, що позивач з 19 серпня 2020 року по 12 лютого 2021 року навчався у Луганському державному університеті внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка за професією Поліцейський (за спеціалізаціями) Органи досудового розслідування, що підтверджується дипломом кваліфікованого робітника НОМЕР_2 , виданим на ім`я ОСОБА_1 , який закінчив у 2021 році Луганський державний університет внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка та здобув професію «Поліцейський (за спеціалізаціями)» .

Відповідачем під час розгляду справи не заперечувався факт направлення позивача з 19.08.2020 до Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка для проходження первинної професійної підготовки поліцейських ГУ НП в Київській області.

Наказом ГУ НП в Київській області від 01.02.2021 №28 о/с «По особовому складу» рядового поліції ОСОБА_1 призначено дізнавачем сектору дізнання відділення поліції №1 Обухівського районного управління поліції (Т-1, а.с. 66).

Також з послужного списку позивача судом встановлено, що наказами від 29.06.2000 (інформація щодо видавника та номеру наказу відсутня) позивачу присвоєно спеціальне звання лейтенант міліції, наказом № 333 о/с від 30.08.2022 (інформація щодо видавника відсутня) - старший лейтенант міліції, наказом № 275 о/с від 31.08.2005 (інформація щодо видавника відсутня) - капітан міліції, що відповідачем не заперечується (т.1, а.с.215-228).

Вказане підтверджується також довідкою-витягом за обліками інформаційно-телекомунікаційної системи «ІПНП» від 27.08.2019 (т.1, а.с.230-231).

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що 22.06.2020 позивач звільнений з ОВС за скороченням штатів, а прийнятий на службу до поліції наказом ГУ НП в Київській області від 13.08.2020 №234 о/с як рекомендований поліцейською комісією до проходження служби в поліції. На момент звільнення з ОВС 22.06.2020 позивач мав спеціальне звання капітан міліції.

Відповідно до статей 81-85 Закону України «Про Національну поліцію» та з метою визначення порядку присвоєння спеціальних звань поліції, подання матеріалів для їх присвоєння, а також позбавлення спеціальних звань, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2016 №177, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.04.2016 за № 498/28628, затверджено Порядок присвоєння спеціальних звань поліції та позбавлення спеціальних звань (далі - Порядок № 177).

Види спеціальних звань поліцейських визначені у статті 80 Закону України «Про Національну поліцію».

Так, відповідно до вказаної статті установлюються такі спеціальні звання поліцейських: 1) спеціальні звання молодшого складу: рядовий поліції; капрал поліції; сержант поліції; старший сержант поліції; 2) спеціальні звання середнього складу: молодший лейтенант поліції; лейтенант поліції; старший лейтенант поліції; капітан поліції; майор поліції; підполковник поліції; полковник поліції; 3) спеціальні звання вищого складу поліції: генерал поліції третього рангу; генерал поліції другого рангу; генерал поліції першого рангу.

Відповідно до частини 2 статті 81 Закону України «Про Національну поліцію» первинні спеціальні звання середнього складу поліції присвоює керівник поліції в порядку, визначеному Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до частини 4 статті 81 Закону України «Про Національну поліцію» громадянам, уперше прийнятим на службу в поліції, присвоюється звання рядового поліції, якщо відсутні визначені цим Законом підстави для присвоєння іншого спеціального звання.

Разом з тим, частиною 6 статті 81 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що громадянам, які мають вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем не нижче бакалавра, після прийняття на службу в поліції та призначення на посади, які заміщуються особами середнього і вищого складу поліції, присвоюється первинне спеціальне звання лейтенанта поліції.

«Згідно із законом України «Про вищу освіту» молодший бакалавр, бакалавр і магістр - це все різні ступені вищої освіти. Тому диплом бакалавра - це свідоцтво про повну вищу освіту.

Колегія суддів звертає увагу на наявну копію послужного списку спеціального жетону 0159815 ОСОБА_1 (т.1 а.с.215-216) відповідно до якої зазначено, що позивач має вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста (диплом спеціаліста) отриману в Донецькому інституті внутрішніх справ при Донецькому державному університеті 01.07.2000.

Вища освіта за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста (повна вища освіта) прирівнюється до вищої освіти ступеня магістра (п.п. 2 п. 2 розд. XV Закону «Про вищу освіту»). Тому освіта у позивача перевищує рівень бакалавра як того вимагає закон.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на додаткові пояснення відповідача , відповідно до яких зазначено, що відповідно до листа УКЗ ГУНП в Київській області від 13.02.2024 № 423/109/12 встановлено, що згідно архівної особової справи ОСОБА_1 , останній у 2000 році закінчив Донецький інститут внутрішніх справ при Донецькому державному університеті і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста (копія диплому від 01.07.2000 НОМЕР_4).

Відповідно до Розділу IV Переліку посад поліцейських і відповідних їм граничних спеціальних звань, затвердженого наказом НПУ від 04.12.2015 № 142 (зі змінами), посада «дізнавач» та «інспектор» мають граничне спеціальне звання «старший лейтенант поліції».

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 частини 1 статті 80 Закону України «Про Національної поліції» спеціальне звання «старший лейтенант поліції» відноситься до спеціальних звань середнього складу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо скасування наказу ГУ НП в Київський області від 13.08.2020 №234 о/с в частині присвоєння первинного спеціального звання «рядовий поліції» ОСОБА_1 та зобов`язання ГУ НП в Київський області розглянути питання при присвоєння ОСОБА_1 спеціального звання - «лейтенант поліції» із врахуванням частини 6 статті 81 Закону України «Про Національну поліцію».

Щодо присвоєння спеціального звання особі, яке вона мала під час служби в міліції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до листа Голови Національної поліції України від 05.04.2021 №4155/01/12-2021 «Про організацію проведення стажування в системі Національної поліції» з метою набуття необхідних знань і спеціальних навичок для успішного виконання обов`язків із забезпечення публічної безпеки і порядку, зокрема в екстремальних умовах (в особливий період), охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидії злочинності та інших службових завдань, удосконалення навичок застосування сил та засобів для забезпечення особистої безпеки при виконанні службових обов`язків, під час надзвичайних подій, підвищення ефективності управлінської діяльності, опанування методик навчання та виховання підлеглих, поширення серед поліцейських нових методів і форм протидії розповсюдженню на всій території країни явищ незаконного поводження зі зброєю та вибухівкою, формування професійної самосвідомості та високої психологічної стійкості працівників поліції запропоновано:

1) організувати проходження стажування, тривалістю не менше трьох місяців, працівників поліції на посадах в органах та підрозділах головних управлінь Національної поліції в Донецькій та Луганській областях, відповідно до тих, які вони обіймають за основним місцем служби, згідно з вимогами Положення про організацію післядипломної освіти працівників Національної поліції, затвердженого наказом МВС України від 24.12.2015 № 1625, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.01.2016 за № 76/28206.

2) визначати період стажування індивідуальними планами, які розробляються ГУНП в Донецькій та Луганській областях відповідно, за погодженням з територіальними (міжрегіональними) органами, державними установами, до яких поліцейські направляються для проходження цього виду післядипломної освіти. Поліцейських, які проходять стажування, не залучати до заходів, що не передбачені індивідуальними планами.

3) забезпечувати після проведення відповідного інструктажу поліцейських, які направляються для проходження стажування, табельною вогнепальною зброєю індивідуального використання, спеціальним форменим одягом, екіпіруванням, засобами індивідуального захисту та надавати необхідні документи (індивідуальне завдання, методичні рекомендації).

4) при направленні для проходження стажування в першу чергу звертати увагу на поліцейських, які проходили службу в поліції та були звільнені зі служби в поліції за різними підставами, а в подальшому з колишніх працівників міліції, які службу в поліції не проходили, а були прийняті на службу до поліції в установленому законом порядку.

Рішення щодо присвоєння первинних спеціальних звань поліцейським, які проходять стажування на відповідних посадах у підрозділах ГУНП в Донецькій та Луганській областях, приймати відповідно до вимог Порядку присвоєння спеціальних звань поліції та позбавлення спеціальних звань, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2016 №177, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.04.2016 за № 498/28628 (т.2, а.с.208-209).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до начальника ГУНП в Київській області з рапортом від 01.07.2021, в якому повідомляв, що з 01.02.2021 (призначення позивача дізнавачем сектору дізнання відділення поліції №1 Обухівського районного управління поліції) звання капітан поліції позивачу не повернуто, хоча позивач виконав всі вимоги для цього.

У відповідь на вказаний рапорт листом відповідача від 10.08.2021 №Т-700 позивача повідомлено, що відповідно до вимог листа Національної поліції України від 05.04.2021 №4155/01/12-2021 поліцейські з числа колишніх працівників міліції, які службу в поліції не проходили, а були прийняті на службу до поліції в установленому законом порядку, повинні бути направлені для проходження стажування тривалістю не менше трьох місяців на посадах в органах та підрозділах Головних управлінь Національної поліції в Донецькій та Луганській областях. Враховуючи викладене, позивачу повідомлено, що питання щодо присвоєння первинного спеціального звання «капітан поліції» у порядку переатестування буде розглянуто після проходження вищевказаного стажування (т.2, а.с.204).

Після отримання вказаної відповіді позивач звернувся до відповідача із рапортом від 25.08.2021, в якому просив розглянути питання щодо направлення на стажування на посадах в органах та підрозділах Головних управлінь Національної поліції в Донецькій та Луганській областях для присвоєння позивачу первинного спеціального звання «капітан поліції» для проходження стажування.

Відповідно до листа управління кадрового забезпечення ГУ НП в Київській області від 23.09.2021 №Т-853, наданого у відповідь на рапорт позивача від 25.08.2021, позивача було повідомлено, що відповідно до пункту 4 листа Голови Національної поліції України від 05.04.2021 №4155/01/12-2021 позивач належить до категорії осіб, які підлягають направленню на стажування на відповідних посадах в органах та підрозділах Головних управлінь Національної поліції в Донецькій та Луганській областях, згідно з вимогами Положення про організацію післядипломної освіти працівників Національної поліції, затвердженого наказом МВС України від 24.12.2015 № 1625, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.01.2016 за № 76/28206.

Вказане стажування необхідне для прийняття рішення щодо присвоєння поліцейським, які проходять стажування, первинних спеціальних звань відповідно до вимог Порядку присвоєння спеціальних звань поліції та позбавлення спеціальних звань, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2016 №177, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.04.2016 за № 498/28628.

Також було зазначено, що позивача буде направлено на стажування у зазначені підрозділи після формування відповідної групи працівників, що підпадають під дію норм, вказаних у листі. Про час відправки, термін перебування та місця проведення стажування позивача буде проінформовано.

Проте, вже за шість днів після направлення позивачу цього листа, позивач подав до ГУ НП в Київській області рапорт про звільнення за власним бажанням. Отже, очевидним є факт того, що подальша реалізація зазначеного листа щодо направлення позивача на стажування виявилась неможливою через звільнення позивача.

Таким чином, визначення в наказі про прийняття на службу та призначення на посаду спеціального звання «рядовий поліції» відповідає зазначеним вище нормам законодавства, оскільки спеціальні звання середнього складу, в тому числі те звання, яке мала особа під час служби в міліції, присвоюються лише після проходження стажування на відповідних посадах в органах та підрозділах Головних управлінь Національної поліції в Донецькій та Луганській областях, а до її проходження така особа матиме звання рядового поліції.

При цьому таке стажування позивач не проходив, зворотного у ході розгляду справи не доведено. У свою чергу, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача відправити позивача для проходження стажування є неможливим, оскільки трудові та службові відносини між позивачем та відповідачем припинені, а позивач звільнений зі служби в поліції. Підстав для поновлення позивача на службі в поліції та посаді під час розгляду справи не вбачається.

Щодо позовної вимоги стосовно стягнення доплати за спеціальне звання, надбавки за спеціальне звання та недоотриманої суми премії, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 (далі - Постанова КМУ № 988) «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 3 Порядку №260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Враховуючи, що під час розгляду справи не встановлено протиправності дій відповідача при присвоєнні позивачу спеціального звання «рядовий поліції» при прийнятті на службу в поліцію, а також приймаючи до уваги необхідність дотримання умов для присвоєння спеціальних звань середнього складу, в тому числі тих спеціальних звань, які мала особа під час служби в міліції, а саме після проходження стажування на відповідних посадах в органах та підрозділах Головних управлінь Національної поліції в Донецькій та Луганській областях, судом не встановлено підстав для стягнення доплати за спеціальне звання та надбавки за спеціальне звання, оскільки вимоги про стягнення таких є похідними від вимог щодо зобов`язання встановити відповідні надбавки та доплати.

Як вже зазначалось, у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» визначено, що грошове забезпечення, зокрема, поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 2 пункту 4 цієї постанови надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення, здійснювати преміювання поліцейських відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби.

Аналогічні положення містяться у пункті 12 розділу 2 Порядку №260, в якому визначено, що керівники органів поліції мають право преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції.

Розміри премії встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення.

Виплата премій поліцейським здійснюється за наказами керівників органів поліції.

У випадку допущення поліцейськими проступків, які впливають на розмір премії, до наказу вносяться відповідні зміни та проводиться перерахунок премії в наступному місяці.

Накази про преміювання поліцейських видаються до 25 числа кожного місяця на підставі списків начальників структурних підрозділів органу поліції, погоджених з фінансовим підрозділом у частині розміру фонду преміювання.

Виплата премії проводиться щомісяця в останній день місяця за поточний місяць разом з виплатою грошового забезпечення.

Таким чином, встановлення премії є правом, а не обов`язком керівника, і її розмір залежить від особистого внеску поліцейського в загальний результат служби та виплачується у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верхового Суду від 04.07.2018 №805/1182/17-а.

Отже, премія додатковий вид грошового забезпечення, залежить, по-перше, від наявності відповідних бюджетних асигнувань, по-друге, від оцінки керівництвом результатів роботи поліцейського, його особистого внеску в загальні результати служби.

Питання преміювання поліцейського є правом, а не обов`язком відповідача. Зазначеним правом відповідач користується в залежності від власної оцінки роботи конкретного поліцейського.

Така оцінка результатів роботи поліцейського є виключно дискреційним повноваженням керівника поліцейського підрозділу, яка проводиться в межах його власного розсуду про ефективність роботи підлеглого, та не може бути перевірена та досліджена судом.

Призначення або позбавлення премії поліцейського не є заходом дисциплінарної відповідальності, не потребує службового розслідування, доведеності вини поліцейського у скоєнні правопорушення, а є суто управлінським рішенням, яке переслідує виховні цілі, підвищує зацікавленість поліцейського у результатах своєї роботи, підвищує виконавську дисципліну.

Враховуючи викладене, позовні вимоги у цій частині також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частинами 1 та 2 статті 94 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» визначено, що Поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 4 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114 визначено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Пункти 2 та 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» передбачають, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Міністерству внутрішніх справ за погодженням з Міністерством соціальної політики та Міністерством фінансів затвердити у двотижневий строк порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання.

Згідно з п. 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016р. №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. За № 669/28799 (далі - Порядок №260) при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Відповідно до п. 6 розділу ІІІ Порядку №260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 , заробітна плата останнього в ГУ Національної поліції в Кивській області за серпень 2021 року становила 10 039, 48 грн. Та за вересень 2021 року - 13 593, 46 грн.

Звільнений позивач був зі служби 05 жовтня 2021 року.

Отже, виходячи з вимог п. 9 розділу І Порядку заробітну плату час вимушеного прогулу позивача слід розраховувати наступним чином.

(10 039, 48 грн. + 13 593, 46 грн.) : (31 + 30) (календарні дні у серпні та вересні 2021 року) = 387, 43 грн - середньоденне грошове забезпечення.

Кількість днів вимушеного прогулу становить у календарному обчисленні за 2021 рік - 278 днів ; за 2022 рік - 365 днів ; за 2023 рік - 365 днів ; за 2024 рік - 53 днів;.

Всього вимушений прогул становить 1061 днів х 387, 43 грн. = 411 063, 23 грн.

Керуючись зазначеним вище, колегія суддів вказує, що зазначено вище сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з відповідача Головного управління Національної поліції у Київській області на користь ОСОБА_1 .

Разом з тим, колегія суддів враховує також і судову практику Європейського Суду з прав людини.

Так, з Рішення Європейського Суду з прав людини по справі "Іліан проти Туреччини" слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

Водночас у справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відтак, правило про пропуск строку звернення до суду не має абсолютного характеру і не повинно застосовуватися автоматично, тобто навіть у разі пропуску строку звернення до суду без відповідних додаткових обґрунтувань суд не може його застосувати.

Крім того, застосування правила пропуску строку звернення до суду залежить від обставин справи. Під цим слід розуміти вагомість права, про захист якого особа звернулася до суду.

Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, зважаючи на викладене, з метою недопущення ситуації позбавлення позивача права допуску до правосуддя, а також, враховуючи, що спірні правовідносини мають публічно-правову природу, виходячи з суті спору та встановлених обставин звільнення позивача з порушенням вимог чинного законодавства, колегія суддів уважає за необхідне поновити позивачу строк звернення до суду з даним позовом та вважає, що такий строк пропущено з поважних причин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Зокрема, згідно ч.3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 134 КАС України, становлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що склад та розмір судових витрат, зокрема, на професійну правничу допомогу, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, документи, що свідчать про оплату експертизи, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Окрім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на положення ч.6 та ч.7 КАС України, відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена у потановах Верховного Суду 13.03.2019 у справі №826/7806/17, 20.12.2018 у справі №316/4923/16-а, 01.10.2018 у справі №815/4619/17.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу понесених при розгляді справи у суді першої інстанції представником позивача надано копії:

ордеру на надання правничої (правничої) допомоги серія АН №1216308;

копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3829 від 02.03.2011 р.;

копії посвідчення адвоката про право на заняття адвокатською діяльністю №3829 від 02.03.2011 р.;

копії договору 2-од про надання правничої допомоги від 10 жовтня 2021 р.;

копії додатку №1 до договору 2-од про надання правничої допомоги від 10 жовтня 2021 р. про систему тарифів адвоката;

копії заявки 3-од на надання правової допомоги на підставі договору 2-од про надання правничої допомоги від 10 жовтня 2021 р.;

копії заявки 2-од на надання правової допомоги на підставі договору 2-од про надання правничої допомоги від 10 жовтня 2021 р.;

копії акту розрахунку та виконання робіт за договором №2-од про надання правничої допомоги від 10 жовтня 2021 р.

Відповідно до ст. 134 КАС України підлягають розподілу судові витрати на професійну правничу допомогу, яка надається саме адвокатом.

Згідно ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Таким чином, оскільки відповідно до рішення суду позовні вимоги позивача були задоволені, на його користь підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, які надавались йому в ході розгляду справи адвокатом згідно з поданими документами та розрахунком.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

Колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції заяви чи клопотання відповідача з питання визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу чи його зменшення до суду не надходили.

Враховуючи обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими та підтвердженими належними доказами понесені позивачем витрати на правничу допомогу.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - ГУ НП в Київській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу понесені у суді першої інстанції у розмірі - 15 000, 00 грн.

Зі змісту частин 1-4 ст.атті242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2023 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 139, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2023 року - скасувати.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київський області від 05.10.2021 №263 о/с «По особовому складу» в частині звільнення рядового поліції ОСОБА_1 (0159815), дізнавача сектору дізнання відділення поліції № 1 Обухівського районного управління поліції з 05.10.2021 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді дізнавача сектору дізнання відділення поліції № 1 Обухівського районного управління поліції з 06.10.2021 року.

Скасувати наказ ГУ НП в Київський області від 13.08.2020 №234 о/с в частині присвоєння первинного спеціального звання «рядовий поліції» ОСОБА_1 .

Зобов`язати ГУ НП в Київський області розглянути питання про присвоєння ОСОБА_1 спеціального звання - «лейтенант поліції» із врахуванням частини 6 статті 81 Закону України «Про Національну поліцію».

Стягнути з ГУ НП в Київський області (ЄДРПОУО 40108616, м. Київ, 01601, вул. Володимирська,15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.10.2021 року по 22.02.2024 року, у розмірі 411 063 (чотириста одинадцяти тисяч шістдесяти трьох) грн. 23 коп., з вирахуванням розміру обов`язкових платежів.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за 1 місяць, що становить 12 010 (дванадцять тисяч десять) грн. 33 коп., підлягає негайному виконанню.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ НП в Київський області (ЄДРПОУО 40108616, м. Київ 01601, вул. Володимирська,15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ), витрати на професійну правничу допомогу понесені при розгляді справи у суді першої інстанції, у розмірі 15 000 (п`ятнадцяти тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 22 лютого 2024 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль