Справа № 460/4949/23
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 лютого 2024 року м. Рівне №460/4949/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доТериторіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому,
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій.

Позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, щодо ненарахування та невиплати при звільненні компенсації за невикористану в році звільнення щорічну основну оплачувану відпустку у кількості 35 календарних днів;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому на користь ОСОБА_1 суму компенсації за невикористану в році звільнення щорічну основну оплачувану відпустку у кількості 35 календарних днів;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Хмельницькому нарахувати та виплатити грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, що утримується із суми компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 35 календарних днів;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Хмельницькому нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації відпустки за весь час затримки виплати - за період з 02.02.2023 по день фактичної виплати компенсації.

Позов обґрунтовано тим, що при звільненні відповідачем виплачена позивачу компенсація за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2023 рік, однак не здійснено розрахунок за невикористані дні відпустки за попередні періоди. Крім того, відповідно до положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати такої компенсації.

Ухвалою суду від 02.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, для осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань чинне законодавство передбачає виплату компенсації виключно за відпустку, яка не використана в році звільнення. Оскільки позивач звільнений з посади 01.02.2023, відповідач зобов`язаний був виплатити компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку виключно за 2023 рік. Водночас звернув увагу на те, що Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-III та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, виплата компенсації втрати частини доходів за невикористані дні відпустки не передбачена. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що викладені у відзиві заперечення не спростовують наведених у позовній заяві обставин. Позивач просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Розглянувши позовну заяву, відзив та відповідь на відзив, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 04.03.2024 по 01.02.2023 проходив службу у Державному бюро розслідувань, розташованому у місті Хмельницькому, на посадах начальницького складу, що підтверджується довідкою від 01.02.2023 №10/14-09-23 (а.с.11).

Наказом директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, від 27.01.2023 №05-о/с/ДСК, ОСОБА_1 звільнено зі служби 01.02.2023 з виплатою грошової компенсації за 03 календарних дні невикористаної щорічної основної та 01 календарний день додаткової оплачуваної відпусток, пропорційно до відпрацьованого часу, за 2023 рік (а.с.10).

Згідно з повідомленням Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, від 01.02.2023 про нараховані та виплачені суми при звільненні, ОСОБА_1 нараховано та виплачено 01.02.2023 компенсацію за 04 дні невикористаної відпустки в сумі 7246,67 грн (а.с.19).

Відповідно до довідки Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, від 09.02.2023 №19/14-09-23, ОСОБА_1 не використав 10 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік та 25 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, 23 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік (а.с.16).

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Преамбулою Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі-Закон №504/96-ВР) передбачено, що цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно із ст.4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

За приписами ч.1 ст.83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами та ухвалення цього рішення в Україні діє правовий режим воєнного стану.

Особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначено Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 №2136-IX (далі - Закон №2136-IX).

Положеннями ч.1 ст.12 Закону №2136-IX встановлено, що у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки".

Нормативно-правовим актом, який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань є Закон України "Про Державне бюро розслідувань" від 12.11.2015 №794-VIII (далі - Закон №794-VIII).

Відповідно до ст.1 Закону №794-VIII, Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Згідно із ст.2 Закону №794-VIII, Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.14 Закону №794-VIII, до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Згідно з ч.ч.5,6 ст.14 Закону №794-VIII, трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.19 Закону №794-VIII, держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.20 Закону №794-VIII, умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців Державного бюро розслідувань повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Державного бюро розслідувань висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.

На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Суд звертає увагу, що Закон №794-VIII не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, а натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Отже, до правовідносин, пов`язаних з соціальним захистом осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, застосуванню належать відповідні норми Закону №580-VIIІ.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.92 Закону №580-VIII, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами 1 - 4 статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Тривалість щорічної відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

За приписами ч.10 ст.93 Закону №580-VIII, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Згідно з пунктами 81, 82 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 №743 (далі - Положення №743), особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 4) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 5) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 6) відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення).

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Особам рядового та начальницького складу - учасникам бойових дій та прирівняним до них особам надаються щорічні основні відпустки у зручний для них час.

Відповідно до пункту 84 Положення №743, щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.

Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.

Згідно з абзацом 2 пункту 95 Положення №743, за невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права.

Види відпусток, які можуть надаватися особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, в силу положень частини 2 статті 19 Закону №794-VIII визначені у статті 92 Закону №580-VIII, згідно з якою особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин 8, 11 статті 93 Закону №580-VIII, згідно з якими поліцейським, які захворіли під час щорічної відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із щорічної відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із щорічної відпустки здійснюється за письмовим наказом керівника відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами.

Подібні норми містить Положення №743, відповідно до пункту 97 якого відкликання осіб рядового та начальницького складу із щорічної основної відпустки керівником (начальником), який її надав, допускається лише у разі службової необхідності. Невикористана частина щорічної основної відпустки надається в порядку, передбаченому абзацом першим пункту 84 цього Положення.

Таким чином, законом не виключаються випадки, коли особою рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань відпустка не буде використана протягом календарного року та не передбачено позбавлення особи рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань права на відпустку, яке вона отримала, проте не використала у попередньому календарному році. Водночас, надано право в особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) використати щорічну основну відпустку за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.

Тобто, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особа рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виявляється у праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особою рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового регулювання спірного у цій справі питання нормами Закону №580-VIII, який в силу положень частини 2 статті 19 Закону №794-VIII поширюється на осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань у частині соціальних гарантій, і Положення №743, під час вирішення цього спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Як зазначено, за приписами ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР та ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Тобто у випадку звільнення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Подібна правова позиція, яка стосується питання виплати компенсації невикористаної частини відпустки поліцейським за минулі роки, викладена у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 у справі №320/3843/20 та від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, які суд враховує в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 Верховний Суд зазначив, що раніше Верховний Суд розглядав справи, предметом спору у яких, були дії відповідачів щодо невиплати позивачам (поліцейським) грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, що передують року звільнення. Однак під час їхнього розгляду суди дійшли різних правових висновків.

Так, у постанові від 23.10.2019 у справі №826/8185/18 Верховний Суд виходив з того, що питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки не врегульоване положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, а тому при вирішенні цього питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону №504/96-ВР.

Однак, у постанові від 06.02.2020 у справі №818/1276/17 Верховний Суд зазначив, що питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, урегульовані нормами пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. На підставі пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. Позиція аналогічного змісту також наведена Верховний Судом у постановах від 07.08.2019 у справі №820/5122/17, від 31.03.2020 у справі №808/2122/18, від 02.07.2020 у справі №825/1038/16.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки на момент виникнення спірних правовідносин узгоджується із правовими висновком Верховного Суду у постанові від 06.02.2020 у справі №818/1276/17.

Так, Верховний Суд у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 вважав за необхідне відступити від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах №818/1276/17, №820/5122/17, №808/2122/18, №825/1038/16 та вважав правильним правовий висновок, який було викладено у постанові від 23.10.2019 у справі №826/8185/18.

Аналогічна позиція підтримана Верховним Судом і надалі у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №160/5393/19 та від 31.03.2021 у справі №320/3843/20.

Суд звертає увагу на те, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців, поліцейських та деяких інших осіб" від 06.09.2023 №3379-IX внесені зміни, зокрема, до ч.10 ст.93 Закону №580-VIII, згідно з якими поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (набрав чинності 05.10.2023).

Станом на день звільнення (01.02.2023) позивача зі служби діяли норми ч.10 ст.93 Закону №580-VIII, відповідно до яких позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні відпусток. Однак, відповідач безпідставно не виплатив позивачеві таку компенсацію при звільненні.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації відпустки за весь час затримки виплати - за період з 02.02.2023 по день фактичної компенсації, суд зазначає таке.

Згідно із ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-III (далі - Закон №2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст.2 Закону №2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно із п.2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159), компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

За приписами п.3 Порядку №159, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, й заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до п.4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Зазначене вище нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої приписами Закону №2050-III, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Оскільки суму компенсації за невикористану відпустку відповідачем позивачу виплачено не було (що є предметом спору у цій справі), то суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо виплати компенсації втрати частини доходів як передчасної.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, що утримується із суми компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 35 календарних днів, суд зазначає таке.

Преамбулою Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (далі - Порядок №44) передбачено, що цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

За приписами п.2 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства, зокрема є особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, а також особам, з числа звільнених із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Згідно із ч.ч. 4, 5 Порядку №44, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Територіальні органи Державного казначейства та установи банків провадять за платіжними документами видачу податковим агентам готівки для здійснення одночасно виплати грошового забезпечення та грошової компенсації із сплатою (перерахуванням) в установленому порядку податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (п.6 Порядку №44).

Отже, виплата щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат здійснюється при виплаті грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що виплата грошової компенсації, зокрема, особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Суд зазначає, що Порядком №44 передбачено виплату грошової компенсації лише при виплаті грошового забезпечення, з якого утримуються відповідні податки.

Водночас, суд звертає увагу на те, що на відповідача, як податкового агента, покладено обов`язок утримати відповідні суми податків та зборів із одночасною компенсацією такої суми позивачу.

Отже, у суду відсутні підстави зобов`язувати відповідача здійснити на користь позивача компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки відповідний обов`язок виникає одночасно з виплатою нарахованого відповідачем грошового забезпечення, тобто у майбутньому, отже відповідні вимоги є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд вважає, що порушені права позивача належить захистити шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за період 2021-2022 роки (10 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, 25 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік).

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, позов підлягає до часткового задоволення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 КАС України).

За змістом частини 3 статті 134 КАС України для цілей судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають сплаті в порядку компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги.

Згідно з ч.5 ст.134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частини 6, 7 статті 134 КАС України передбачають, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Підстави та порядок укладення договору про надання правової допомоги, а також порядок обчислення гонорару врегульовано розділом ІV Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VІ (далі - Закон №5076-VІ).

Зокрема, ст.30 Закону №5076-VІ передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених норм КАС України та Закону №5076-VІ дає підстави для висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу стягуються на користь позивача за умови їх підтвердження:

1) договором про надання правової допомоги;

2) документами щодо фактичного надання такої допомоги з документальним описом послуг (робіт), наданих (виконаних) адвокатом;

3) документами, що підтверджують оплату наданих адвокатом послуг.

Судом встановлено, що правову допомогу позивачу у цій справі надавала адвокат Захарець Ірина Анатоліївна.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги від 03.02.2023 №07/03.02 (а.а.с.20-25), додатковий договір від 06.03.2023 №1 до договору про надання правової допомоги від 03.02.2023 №07/03.02 (а.с.63).

Відповідно до п.4.5 договору про надання правової допомоги від 03.02.2023 №07/03.02, оплата послуг адвоката здійснюється у наступній формі: по факту надання послуг на підставі актів прийому-передачі наданих послуг.

Додатковим договором від 06.03.2023 №1 до договору про надання правової допомоги від 03.02.2023 №07/03.02, сторони погодили пункт 4.5. Договору від 03.02.2023 №07/03.02 в такій редакції: "Оплата послуг адвоката здійснюється у наступній формі: по факту надання послуг професійної правничої допомоги у справі №460/4949/23 на підставі актів прийому-передачі наданих послуг шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок адвоката протягом десяти днів з дати прийняття судом першої інстанції рішення по справі №460/4949/23" (а.а.с.63).

Відповідно до актів прийому-передачі наданих послуг від 27.02.2023 №1 та від 13.04.2023 №2 згідно з Договором про надання правової допомоги від 03.02.2023 №07/03.02, адвокатом в межах цієї справи надано позивачу послуги загальною вартістю 12600грн: 1) підготовка та відправлення адвокатського запиту від 06.02.2023 №03/02-23 з метою збору доказів для подання позовної заяви - в обсязі 1 година - 900,00грн; 2) підготовка та подання до суду позовної заяви про стягнення неотриманого при звільненні грошового забезпечення (включно з підготовкою правової позиції по справі, опрацюванням законодавства, судової практики, доказів по справі, а також безпосередньо складання та оформлення такої заяви) - в обсязі 6 годин - 5400,00грн; 3) подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №460/4949/23 та безпосереднє ознайомлення в суді з матеріалами справи - в обсязі 1 година - 900,00грн; 4) підготовка та подання до суду відповіді на відзив по справі №460/4949/23 (включно з опрацюванням відзиву Відповідача та його доводів, законодавства, судової практики, а також безпосередньо складання та оформлення такої заяви) в обсязі 5 годин - 4500,00грн; 5) підготовка клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі №460/4949/23 - в обсязі 1 година-900,00грн.

Водночас, згідно з договором від 03.02.2023 №07/03.02, Додатковим договором від 06.03.2023 №1 до договору про надання правової допомоги від 03.02.2023 №07/03.02 та актами від 27.02.2023 №1 та від 13.04.2023 №2 оплата послуг здійснюється протягом десяти днів з дати прийняття судом першої інстанції рішення по справі.

У постанові Верховного Суду від 21.01.2021 (справа №280/2635/20, провадження №К/9901/29763/20) судова колегія зазначила, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Так, на переконання колегії суддів, норми ст.ст.134, 139 Кодексу адміністративного судочинства України були введені в Кодекс адміністративного судочинства України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. За існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, про те, що витрати позивача на правничу допомогу, надану адвокатом Захарець І.А., підлягають відшкодуванню, не зважаючи на відсутність їх фактичної сплати на момент постановлення рішення суду.

Стосовно розміру витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Визначаючи суму, що належать до відшкодування позивачу, суд застосовує критерій реальності витрат на правничу допомогу адвоката (встановлення її дійсності та необхідності), а також критерій розумності розміру цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Саме ці критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи компенсацію судових витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у п.268 рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (East/West Alliance Limited v. Ukraine) від 23 січня 2014 року (заява №19336/04) Європейський суд зазначив: "Згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п.30, ECHR 1999).

За позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.04.2019 у справі №826/9047/16 (касаційне провадження №К/9901/5750/19), при визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Також, суд зважає на характер та предмет позову.

Таким чином, з врахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, кількості поданих позивачем доказів, обсягу обставин, що підлягали доказуванню, суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на правничу допомогу до 7000,00 грн.

Отже, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 35 календарних днів.

Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Хмельницькому, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 та 2022 роки у загальній кількості 35 календарних днів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Хмельницькому (вул.Юхима Сіцінського, буд.12, м.Хмельницький, 29009; ідентифікаційний код юридичної особи 42335958).

Рішення складено 22 лютого 2024 року.

Суддя О.М. Дудар