Справа № 300/7886/23
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" лютого 2024 р. справа № 300/7886/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Шумея М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства Енергетики України, в якому просить суд стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.01.2021 року по 20.02.2023 року в сумі 943 996,42 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що всупереч вимогам чинного законодавства, відповідачем в добровільному порядку не було прийнято рішення про поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі. Лише, після звернення позивача в Державну виконавчу службу для примусового виконання судового рішення Міністерством енергетики України був винесений наказ від 20.02.2023 р. № 65-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », про те всупереч приписам ст. 263 КЗпП України Міністерством енергетики України не було вирішено питання про оплату мені вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2021 р. по день винесення наказу від 20.02.2023 р. № 65-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ».
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.11.2023 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за правилами спрощеного позовного провадження.
06.12.2023 року на адресу суду від Міністерства енергетики України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти доводів позивача та просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
11.12.2023 року позивачем подано відповідь на відзив, згідно якої викладено пояснення, міркування та аргументи щодо наведених у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення, позовні вимоги просить задоволити в повному обсязі.
14.12.2023 року на адресу суду від Міністерства енергетики України надійшло клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 року клопотання про витребування доказів представника Міністерства енергетики України задоволено та витребувано у Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України докази про місце роботи ОСОБА_1 у період з 15.01.2021 року по 20.02.2023 року та інформацію щодо отриманих доходів за вказаний період.
04.01.2024 року на адресу суду надійшов лист від Департаменту з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Пенсійного фонду України, яким надано інформацію щодо працевлаштування та отриману заробітну плату позивача у період з 15.01.2021 року по 20.02.2023 року.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, зазначає наступне.
В лютому 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства енергетики України про визнання протиправним та скасуватння наказу Міністерства енергетики та захисту довкілля України №33-к від 14.01.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду на підставі п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»; та про поновлення на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України; визнання протиправною бездіяльності Міністерства енергетики та захисту довкілля України щодо не переведення позивача на посаду директора Департаменту заповідної справи цього Міністерства та стягнення з Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України середній заробіток за час вимушеного прогулу; щодо зобов`язання Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, як правонаступника Міністерства енергетики та захисту довкілля України, видати наказ та перевести ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту природно-заповідного фонду Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів; стягнути на користь позивача спричинену моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2021р., залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2021 р., позов вирішено задовольнити частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства енергетики та захисту довкілля України №33-к від 14.01.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України, яке перейменоване в Міністерство енергетики України.

Стягнуто з Міністерства енергетики України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.01.2020 по 15.01.2021 в сумі 425256,84 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Наказом Міністерства енергетики України від 20.02.2023 р. № 65-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2021 у справі № 300/325/20 та з урахуванням наказу Міністерства енергетики України від 08.02.2023 № 7-аг «Про введення в дію штатного розпису апарату Міністерства енергетики України» вирішено:

1. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління

організаційно-аналітичного забезпечення діяльності керівництва міністерства та

державного секретаря з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.

2. ОСОБА_1 має 6 (шостий) ранг державного службовця. Надбавка за вислугу років за стаж державної служби становить 50% посадового окладу.

3. Департаменту бухгалтерського обліку та бюджетного фінансування проводити відповідні розрахунки та виплати згідно з законодавством України.

Однак, відповідачем в добровільному порядку не було прийнято рішення про поновлення мене на попередній роботі.

Лише, після звернення позивача в Державну виконавчу службу для примусового виконання судового рішення Міністерством енергетики України був винесений наказ від 20.02.2023 р. № 65-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ».

Проте, відповідачем не було вирішено питання про оплату ОСОБА_1 вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2021 р. по день винесення наказу від 20.02.2023 р. № 65-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ».

Позивач вважаючи, що такими діями відповідач порушив його права, звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Суд, у відповідності до статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин та зазначає зміст норм права відповідно до них.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 12 Закону України «Про оплату праці» закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижче оплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плат и без обмеження будь-яким строком.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, Провадження № 14-47цс21 зазначає таке.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц (провадження № 6-1395цс16), проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, зробив висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового

договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Верховний Суд України вказав, що позовна вимога про стягнення компенсації за вимушений прогул відноситься до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить, від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплат праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Отже, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

В разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини. трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Як вказано в ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниш в заробітку за час затримки.

Однак, як стало відомо з матеріалів справи ОСОБА_1 не скористався своїм правом та не вчиняв жодних дій щодо поновлення на посаді, з огляду на наступне.

Згідно позиції Міністерства юстиції України «негайне виконання полягає в тому, щоб державний виконавець не пізніше наступного дня після надходження до нього виконавчого документа виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, а подальші виконавчі дії будуть проводитись у порядку, встановленому Законом».

Європейський суд з прав людини при розгляді справи «Броуган та інші проти Сполученого Королівства», зазначив, що «негайно» не означає - що це має відбутися миттєво, але означає, що це має відбутися якомога скоріше, з урахуванням місця, часу та обставин у кожній справі.

Верховний Суд України у постанові від 23.06.2015 у справі Nє 21-63а15 висловив позицію, відповідно до якої стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Згідно з ч. 2 ст. 372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КАС України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Водночас, чинним законодавством України не передбачено строку щодо негайного виконання рішення суду.

Відтак, ОСОБА_1 не скористався своїм правом та не вчиняв жодних дій та не висловлював бажання щодо поновлення на посаді.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 Nє 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство екології та природних ресурсів України перейменовано на Міністерство енергетики та захисту довкілля України, а Міністерство енергетики та вугільної промисловості України було реорганізовано шляхом приєднання до Мінекоенерго, яке стало правонаступником майна, прав і обов`язків Міненерговугілля.

27 травня 2020 року Кабінет Міністрів України приймає постанову № 425 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», згідно з якою Мінекоенерго перейменовано на Міністерство енергетики України та утворено Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України.

Міністерство енергетики та Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів є правонаступниками прав, обов`язків та майна Міністерства енергетики та захисту довкілля у відповідних сферах. Водночас, ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду.

Відтак, неможливо поновити позивача на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду, оскільки позивач до переведення працював директором Департаменту іншого міністерства, а саме Міністерстві енергетики та захисту довкілля України. Тому, Міненерго було позбавлене можливості поновити ОСОБА_1 без згоди останнього на поновлення в Міненерго на рівнозначній посаді.

Враховуючи вищенаведене та листи Департаменту з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України, в яких зазначено, що в період з 01.01.2021 року по 28.02.2023 позивач перебував в трудових відносинах Прикарпатським національним університетом імені В. Стефаника та комунальним навчальним закладом «Івано-Франківський обласний територіальний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств», від яких отримував заробітну плату.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач навмисно вчиняв дії, які призвели до стягнення більшої суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки відповідач довів правомірність своїх дій і доводи позивача спростував належними доказами, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шумей М.В.