Справа № 308/16986/23
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 308/16986/23 пров. № А/857/24327/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2023 року (суддя Логойда І.В., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м. Ужгород, дата складання повного тексту 30.11.2023),

в адміністративній справі №308/16986/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, командира роти №2 Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції капітана поліції Рак Михайла Володимировича,

про скасування постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,

встановив:

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Управління патрульної поліції в Закарпатській області, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАВ № 231386, якою застосовано адміністративне стягнення штраф у розмірі 3400 грн за ч.2 ст.126 КУпАП, та закрити адміністративне провадження у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення та відсутністю події адміністративного правопорушення.

Ухвалою суду першої інстанції від 31.10.2023 року замінено неналежного відповідача у справі Управління патрульної поліції в Закарпатській області на Департамент патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції. Цією ж ухвалою суду залучено до участі в справі у якості співвідповідача командира роти №2 Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції капітана поліції Рака Михайла Володимировича.

Відповідач Департамент патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області позовних вимог не визнав, вважаючи такі безпідставними, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.11.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду винесене при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає про неврахування судом першої інстанції того факту, що позивач не є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки адміністративну відповідальність за порушення п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху України може нести виключно водій механічного транспортного засобу. Позивач у розглядуваних подіях керував електроскутером «AIMA POWER EAGLE» (white) з потужністю електромотора 1,2 кВт. Обов`язок мати посвідчення водія на право керування ТЗ категорії А1, А поширюється лише на водіїв, що керують відповідним ТЗ, які відносяться до механічних, тобто з потужністю електродвигуна понад 3 та 4 кВт.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 30.11.2023, прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог, та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Відповідач Департамент патрульної поліції подав відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому зазначає, що оскаржуване рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Відносно позивача ОСОБА_1 командиром роти №2 Управління патрульної поліції в Закарпатській області капітаном поліції Рак М.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ №231386 від 18.09.2023 за ч.2 ст.126 КУпАП, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 гривень (а.с. 39).

За змістом вказаної постанови ОСОБА_1 18.09.2023 року о 09 год. 45 хв. у м. Ужгород по вул. Собранецького, 87, будучи водієм електроскутера «AIMA POWER EAGLE» (white) 1,2 кВт, вчинив ДТП, при цьому не маючи права керування таким транспортним засобом, чим порушив п.2.1 «а» ПДР, за що передбачено адміністративну відповідальність за ч.2 ст.126 КУпАП.

Вважаючи вказану постанову незаконною та необґрунтованою, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час винесення оскаржуваної постанови суб`єкт владних повноважень діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Суд апеляційної інстанції частково не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є питання щодо протиправності постанови поліцейського про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері дотримання правил дорожнього руху.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух» регулюються Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Пунктом 1.3 ПДР визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (ст.53 Закону України «Про дорожній рух»).

Також, згідно із п.1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Як визначено пунктом 2.1 «а» ПДР, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Пунктом 2.13 Правил дорожнього руху встановлено, що право на керування транспортними засобами особам може бути надано:

мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії А1, А) - з 16-річного віку;

автомобілями, колісними тракторами, самохідними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами, які експлуатуються на вулично-дорожній мережі, всіх типів (категорії В1, В, С1, С), за винятком автобусів, трамваїв і тролейбусів, - з 18-річного віку;

автомобілями з причепами або напівпричепами (категорії ВЕ, С1Е, СЕ), а також тими, що призначені для перевезення великогабаритних, великовагових і небезпечних вантажів, - з 19-річного віку;

автобусами, трамваями і тролейбусами (категорії D1, D, D1Е, DЕ, Т) - з 21-річного віку.

Транспортні засоби належать до таких категорій:

А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт;

А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб.см і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше;

В1 - квадро- і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) мототранспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів;

В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми, состав транспортних засобів з тягачем категорії В та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С1 та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

D1 - призначені для перевезення пасажирів автобуси, у яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16, состав транспортних засобів з тягачем категорії D1 та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

D - призначені для перевезення пасажирів автобуси, у яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16, состав транспортних засобів з тягачем категорії D та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

ВЕ, С1Е, СЕ, D1E, DE - состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D та причепом, повна маса якого перевищує 750 кілограмів;

Т - трамваї та тролейбуси.

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст.245 КУпАП).

За приписами частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Як слідує зі змісту положень п.п.3, 8, 11 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Як передбачено приписами ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з положеннями ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Як видно зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з ч.4 ст.258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.283 КУпАП, постанова про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (ПІБ, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (ПІБ (за наявності) дата народження, місце проживання чи перебування); опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що частиною 2 статті 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, спірною постановою серії БАВ №231386 від 18.09.2023 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП, за керування електроскутером марки «AIMA POWER EAGLE» (white) без права керування таким транспортним засобом.

Апелянт вказує, що його електроскутер марки «AIMA POWER EAGLE» (white), з об`ємом двигуна потужністю 1200 вт (1,2 кВт) не є в розумінні ПДР механічним транспортним засобом, тому позивач не повинен мати посвідчення водія на його керування. Зазначає, що транспортний засіб «AIMA POWER EAGLE» з потужністю електродвигуна 1,2 кВт не належить до механічних транспортних засобів (на вказаний транспортний засіб не поширюється поняття механічного транспортного засобу), а тому особа, яка ним керує, не є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, оскільки адміністративну відповідальність за порушення п.2.1 «а» Правил дорожнього руху України може нести виключно водій механічного транспортного засобу.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно врахував, що мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт згідно п.2.13 ПДР належать до транспортних засобів категорії А1.

Пунктом 3 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 №340 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії, серед інших, А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт.

З огляду на вказане, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що керований позивачем електроскутер із потужністю двигуна 1,2 кВт належить до транспортного засобу, в розумінні наведеного вище Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до транспортного засобу, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія.

При цьому, однією з кваліфікуючих ознак для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП є керування транспортним засобом такою особою, яка не має права керування певним видом транспортного засобу.

Водночас, у розглядуваній справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 18.09.2023 року о 09 год. 45 хв. у м. Ужгород по вул. Собранецького, 87, будучи водієм електроскутера «AIMA POWER EAGLE» (white) 1,2 кВт, не мав права керування таким транспортним засобом.

Відповідач кваліфікував допущене позивачем правопорушення за пунктом 2.1 «а» ПДР.

Таку кваліфікацію допущеного позивачем правопорушення за п.2.1 «а» ПДР колегія суддів вважає невірною, з урахуванням наступного.

Згідно з пунктом 2.1 «а» ПДР, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Пунктом 1.10 ПДР надано такі визначення:

транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів;

механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Отже, електроскутер «AIMA POWER EAGLE» (white) потужністю 1,2 кВт, яким керував ОСОБА_1 , не підпадає під ознаку механічного транспортного засобу, а являються іншим видом транспортного засобу.

Як уже було вказано вище, пункт 2.1 «а» ПДР передбачає, що водій саме механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Тобто, у пункті 2.1 «а» ПДР ідеться про те, що водій механічного транспортного засобу, маючи право на керування таким ТЗ, не має при собі відповідного посвідчення водія.

За порушення вимог пункту 2.1 «а» ПДР наступає адміністративна відповідальність за частиною 1 ст.126 КУпАП.

Однак, у розглядуваній справі фактичними обставинами є те, що позивач взагалі не має права керування транспортним засобом електроскутер «AIMA POWER EAGLE» (white) потужністю 1,2 кВт (а не відсутність при собі посвідчення водія), а також те, що вказаний електроскутер не належить до механічних транспортних засобів.

Отже, в разі встановлення факту того, що особа керує транспортним засобом (в тому числі не механічним ТЗ) і не має права керування певним видом транспортного засобу, то така особа підлягає адміністративній відповідальності за частиною 2 ст.126 КУпАП.

Однак, дії такої особи не можуть бути кваліфіковані як порушення пункту 2.1 «а» ПДР.

Тому, у оскарженій постанові поліцейського серії БАВ №231386 від 18.09.2023 невірною є визначена відповідачем кваліфікація допущеного позивачем правопорушення за пунктом 2.1 «а» ПДР, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

На підставі зібраних у справі доказів та наведеного правового регулювання спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про протиправність оскарженої позивачем постанови серії БАВ №231386 від 18.09.2023 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП за порушення пункту 2.1 «а» ПДР, у зв`язку із невідповідністю кваліфікації дій особи, яка притягається до адміністративної відповідальності фактичним обставинам справи та суті порушення ПДР України.

Отже, з урахуванням приписів статті 286 КАС України, спірну постанову відповідача від 18.09.2023 належить скасувати і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження та спростовують висновки суду першої інстанції у відповідній частині щодо правомірності оскаржуваної позивачем постанови відповідача.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції розгляд адміністративної справи проведено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що є підставою для його скасування та прийняття нової постанови, згідно статті 317 КАС України.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції враховано, що при поданні позову ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 536 грн., а також при поданні апеляційної скарги у розмірі 805,50 грн., які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Подаючи апеляційну скаргу, позивач просив стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, зокрема і витрати на правову допомогу в процесі апеляційного оскарження в розмірі 5000 гривень.

Відносно вказаної вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу адвоката в апеляційній інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.5 ст.134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.9 ст.139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Колегія суддів на підставі аналізу положень статей 134, 139 КАС України зазначає, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Матеріалами справи підтверджується, що на обґрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в обумовленій сумі 5000 грн. суду надано документи: копія договору про надання правової допомоги від 07.12.2023; копія додатку №1 до договору; копія ордера на надання правничої (правової) допомоги; копія рахунку; копія акту прийому-передачі послуг; копія квитанції про оплату послуг (а.с. 70-78).

На думку суду апеляційної інстанції, при покладенні на відповідача Департаменту патрульної поліції, підконтрольний орган якого приймав спірну постанову у вказаній справі, відшкодування витрат на правничу допомогу слід брати до уваги суму, на яку фактично такі роботи виконано, в межах надання правничих послуг щодо розгляду конкретної справи.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.

Так, суд апеляційної інстанції враховує, що дана справа є справою незначної складності, невеликий обсяг досліджуваних у справі обставин, по даній категорії справ є певна судова практика, що зумовлює висновок про те, що підготовка апеляційної скарги у цій справі не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia, заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

З урахуванням встановленого, на підставі наданих суду доказів щодо складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтям 19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також врахувавши предмет спору, значення справи для сторін, конкретні обставини справи та суть виконаних послуг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 5000,00 грн, є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих послуг. У зв`язку з чим, враховуючи критерій співмірності зі складністю справи, витрачений адвокатом час та обсяг виконання відповідних робіт, розмір витрат на адвоката, що підлягає до відшкодування за участь в апеляційному провадженні, об`єктивно складає не більше 1000 грн, із витраченим часом для написання апеляційної скарги 1 година (згідно встановленого тарифу у рахунку №03/12 від 07.12.2023). З врахуванням того, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, то розмір витрат на правову допомогу в процесі апеляційного провадження підлягає відшкодуванню позивачу в сумі 750 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суб`єкта владних повноважень Департаменту патрульної поліції.

Керуючись ст.ст. 243, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2023 року в адміністративній справі №308/16986/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, командира роти №2 Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції капітана поліції Рак Михайла Володимировича про скасування постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Скасувати постанову Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАВ №231386 від 18 вересня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 грн..

Надіслати справу про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на новий розгляд до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції.

У задоволенні решта позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. сплаченого за подання адміністративного позову, судового збору в сумі 805 (вісімсот п`ять) грн. 50 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги та судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 750 грн. (сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і в касаційному порядку не оскаржується.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 23.02.2024 року