Справа № 140/8285/23
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 140/8285/23 пров. № А/857/19528/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Гудима Л.Я. Качмара В.Я.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року (головуючий суддя: Волдінер Ф.А., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Волинської області про визнання неправомірною відмову та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 , 01 травня 2023 року звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо встановлення надбавки (підвищення) до пенсії ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю 1-ої групи внаслідок війни, в розмірі не менше 400% мінімальної пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести перерахунок та встановити з 01.12.2022 (в межах 6-ти місячного строку) ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю 1-ої групи внаслідок війни, надбавку (підвищення) до пенсії, передбаченої частиною четвертою статті 13 Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 23.11.1995 № 458/95-ВР, в розмірі не менше 400% мінімальної пенсії за віком, яка застосовується відповідно до частини четвертої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного в законах України про Державний бюджет України на відповідний рік;

- звернутися в порядку частини четвертої статті 7 КАС України до Верховного Суду з листом, у якому внести до Конституційного Суду України подання щодо перевірки на відповідність Конституції України статей (частини 1 статті 3, частини першої статті 8, частини першої, другої статті 17, частини другої, третьої статті 22, частини першої, другої статті 24 Конституції України) частини четвертої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 1 розділу ІІ «Прикінцеві положення» від 05.10.2005 (Закон №2939-IV), якою з 1 січня 2006 року інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам 1-ої групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність виписки із наказу, ІІ групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, ІІІ групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність».

Обґрунтовує позов тим, що є особою з інвалідністю внаслідок війни 1 групи, пенсіонером Міністерства оборони України, перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі Закон № 2262-XII), в тому числі надбавку у розмірі 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до частини 4 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII.

Вважає, що відповідач протиправно відмови йому у встановленні надбавки до пенсії як інваліду війни 1 групи в розмірі не менше 400% мінімальної пенсії за віком, встановленої частиною 4 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 23.11.1995 № 3551-XII. Оскільки така порушує його право, гарантоване Конституцією України та нормами міжнародного права. Вказує, що застосування ГУ ПФУ у Волинській області до спірних правовідносин нової редакції, внесеної законом № 2939-IV від 05.10.2005, очевидність невідповідності якої Основному Закону не викликає сумнівів, є порушенням приписів статті 19 Конституції України.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року у задоволені позову відмовлено повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю внаслідок війни 1 групи, перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону № 2262-XII з 01.04.1993, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Позивач, 20.02.2023 звернувся до відповідача із заявою про прийняття рішення та встановлення надбавки до пенсії як інваліду війни 1 групи в розмірі не менше 400% мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Листом від 27.03.2023 № 7627-4948/Ш-02/8-0300/23 ГУ ПФУ у Волинській області повідомило позивача, зокрема, що розмір пенсійної виплати на виконання рішення суду першої інстанції складає 21234,99 грн, в тому числі: 13495,43 грн основний розмір пенсії; 3373,86 грн підвищення відповідно до постанови № 1381; 967,00 грн підвищення, як інваліду війни І групи; 70 грн цільова грошова допомога. Також зазначено, що статтею 13 Закону 3551-XII (в чинній редакції) встановлено, що особам з інвалідністю внаслідок війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: особам з інвалідністю I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Враховуючи вищевикладене, для перегляду встановленого розміру підвищення інваліду війни ІІ групи немає підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, позивачу до 31.12.2005 підвищення у розмірі 400% мінімальної пенсії за віком як інваліду І групи не виплачувалось, отже виплата з 01.01.2006 підвищення до пенсії як інваліду війни І групи у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до частини 4 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05.10.2005 № 2939-ІV, яка є чинною станом на момент звернення позивача із заявою про встановлення надбавки до пенсії як інваліду війни 1 групи в розмірі не менше 400% мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону № 1058-IV, не має наслідком звуження прав позивача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава

Згідно зі статтею 8 Основного Закону в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною 5 статті 17 Конституції передбачено, що Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 22 Конституції проголошено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 6 Статті 92 Конституції передбачено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Системно проаналізувавши конституційні норми та беручи до уваги позиції Конституційного Суду, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для застосування положень Конституції, як норм прямої дії. Зважаючи на те, що питання пенсійного забезпечення відповідно до норм конституції визначається законом, суд вважає за потрібне враховувати норми закону, які ще й до того були предметом розгляду КСУ, а саме Конституційний Суд України в ухвалі від 23.10.2007 по справі № 2-42/2007 відмовив у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 6 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Оскільки, заміна Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» мінімальної пенсії за віком на прожитковий мінімум як розрахункової величини, що використовується для підвищення пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, обумовлена тим, що прожитковий мінімум є базовим державним соціальним стандартом (ч. 3 ст. 46 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Ці питання відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України визначаються виключно законами України. Також як вбачається зi змісту конституційного подання, його автори лише на підставі порівняння редакцій Закону № 3551ХІI до та після внесення до нього змін Законом № 2939IV та посилання на положення статей 22, 24, 64 Конституції України дійшли висновку про звуження змісту і обсягу існуючих прав громадян у сфері соціального захисту, порушення принципу рівності всіх громадян перед законом, встановлення для ветеранів війни нерівних умов порівняно з тими громадянами, яким пенсія призначається та перераховується з врахуванням мінімальної пенсії за віком. Однак це не є правовим обґрунтуванням невідповідності Конституції України положень пунктів 2, 3, 4, 5, 6 розділу І Закону № 2939IV.

Тобто можна зробити висновок, що законом було визначено порядок, відмінний від попереднього, натомість підстав вважати, що існуючі норми звузили обсяг прав та свобод, немає. На сьогодні соціальне забезпечення з цього питання відповідає нормам Конституції, а саме забезпечує належний рівень життя, що не є нижчий від прожиткового мінімуму.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ).

У відповідності до статті 8 Закону № 2262-ХІІ виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом № 3591-ІХ, статтю 25 Закону № 2262-XII викладено у такій редакції: "особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1 2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії по інвалідності підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом (набрав чинності з 29.04.2006).

Частиною 4 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 в редакції, чинній до 01.01.2006, було встановлено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.

З 01.01.2006 вказана правова норма була викладена у новій редакції відповідно до Закону України від 05.10.2005 № 2939-IV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 2939-IV), згідно якої особам з інвалідністю внаслідок війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: особам з інвалідністю I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність

Отже, інвалідам війни пенсії за вислугу років підлягали підвищенню у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком до 28.04.2006 включно, а з 29.04.2006 у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Як було встановлено судом апеляційної інстанції, у листі від 27.03.2023 № 7627-4948/Ш-02/8-0300/ було вказано та не заперечено позивачем, що йому було встановлено інвалідність І групи з 20.10.2011.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства

Таким чином, право позивача на призначення та отримання пенсії по інвалідності та, зокрема, підвищення до пенсії, безпосередньо пов`язано із встановленням йому інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби.

Отже, як на час виникнення права на призначення пенсії по інвалідності, так і на час призначення пенсії позивачу, підвищення до пенсії у відповідності до положень статті 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» проводилося у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 196/1022/16-а та від 25 липня 2019 року у справі № 196/881/16-а.

Щодо посилання позивача на практику національних судів, то в наведених рішеннях відсутні схожі правовідносини, оскільки суд апеляційної інстанції встановлено, що у цих справах судами було подолано колізію між положеннями Постанови КМУ та нормами Закону, а тому до вирішення цього спору наведені рішення не можуть бути застосовані.

До того ж згідно зі статтею 7 КАС України практика національних судів не є джерелом права.

Згідно зі ч. 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов не підлягає задоволенню, оскільки у цих правовідносинах слід керуватися частиною 4 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05.10.2005 № 2939-ІV, яка є чинною станом на момент звернення позивача із заявою про встановлення надбавки до пенсії як інваліду війни 1 групи.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року у справі № 140/8285/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар