Справа № 520/34958/23
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

23 лютого 2024 року № 520/34958/23

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Зоркіна Ю.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

установив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_3 щодо виплати не у повному розмірі ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 13.04.2022 по 30.08.2023 включно;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_3 , вчинити дії щодо перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 (щомісячні основні види грошового забезпечення: щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення за 2022 рік), виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2022 рік - 2481,00 грн. та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти з 13.04.2022 по 31.12.2022 включно;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_3 вчинити дії щодо перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 (щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення за 2023 рік), виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2023 рік - 2684,00 грн. та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти з 01.01.2023 по 30.08.2023 включно;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_3 сплатити на користь ОСОБА_1 недоплачені протягом 2022 та 2023 років суми грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2022 рік - 2481,00 грн. та на 2023 рік - 2684,00 грн;

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_3 щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 13.04.2022 по 30.08.2023 включно;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період з 13.04.2022 по 30.08.2023 включно;

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_3 щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2022 - 2023 роки терміном 28 календарних днів, як учаснику бойових дій;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2022 - 2023 роки терміном 28 календарних днів, як учаснику бойових дій.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскільки позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , то грошове забезпечення йому повинно було нараховуватись відповідачем з 13.04.2022 по 31.12.2022 з врахуванням прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, а з 01.01.2023 по 30.08.2023 з врахуванням прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023. Отже, має місце протиправна бездіяльність відповідачів щодо виплати не у повному розмірі позивачу грошового забезпечення за період з 13.04.2022 по 30.08.2023 включно. Крім того, оскільки, позивач проходив військову службу у Збройних Силах України, є особою офіцерського складу, був звільнений 30.08.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.08.2023 № 242 з військової служби, не відноситься до осіб, на яких не поширюється вимога вказаного Порядку № 178, та звертався до командування військової частини НОМЕР_2 з рапортом про грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, то відповідно має право на таку грошову компенсацію за період проходження військової служби у відповідача за період з 13.04.2022 по 30.08.2023. В обґрунтування вимог щодо не виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2022 - 2023 роки терміном 28 календарних днів, як учаснику бойових дій, представник позивача зазначив, що відповідно до посвідчення учасника бойових дій позивача серії НОМЕР_4 виданого 03.04.2023 та довідки від 13.04.2022 №2/д, позивач був зарахований до списків відповідача 1 та відповідно брав участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у 2022 - 2023 роках, тому має право відповідно до визначених нормативно - правових актів на грошову компенсація за всі не використані дні додаткової відпустки у 2022 році 14 календарних днів та у 2023 році 14 календарних днів, як учаснику бойових дій, всього 28 календарних днів. Разом з тим, має місце протиправна бездіяльність відповідачів щодо не виплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2022 - 2023 роки терміном 28 календарних днів (14 календарних днів за кожний рік відповідно), як учаснику бойових дій. Вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Відповідач, військова частина НОМЕР_2 , надав відзив на адміністративний позов, у якому зазначив, що необґрунтованими позовні вимоги позивача в частині нарахування та виплати компенсації вартості не отриманого речового майна, з огляду на те, що позивач з заявою (рапортом ) до командування в/ч НОМЕР_2 не звертався, довідка про вартість речового майна не видавалась у зв`язку з чим, підстави для нарахування та виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно були відсутні. Відповідач зауважив, що також необґрунтованими є позовні вимоги позивача щодо виплати грошового забезпечення за 2022-2023 роки в неповному обсязі, посилаючись на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, тоді як ця постанова стосується перерахунку саме бази для пенсії, а не для звичайного перерахунку грошового забезпечення. Щодо перерахунку та виплати позивачу грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2022-2023роки, відповідач вважає вимоги необґрунтованими, так як статус учасника бойових дій позивачу було надано 03.04.2023року, у зв`язку з чим підстави для нарахування та виплати такої компенсації до надання такого статусу позивачу були відсутні.

Відповідач, військова частина НОМЕР_3 , повідомлений належним чином про відкриття провадження у справі засобами електронної пошти, а також про можливість надати до суду відзив на позовну заяву у визначений судом строк, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався без зазначення причин неподання відзиву.

Суд зазначає, що відповідно до положень ч.4 ст.159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. З урахуванням викладеного суд вважає можливим розгляд та вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, які є достатніми та належними.

Дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд зазначає наступне.

Позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 у період з 13.04.2022 року по 30.08.2023 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 30.08.2023 року № 242 (по стройовій частині) позивача, визнано таким, що звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по особовому складу) від 22.08.2023 року №300 з військової служби в запас за підпунктом "г" (через сімейні обставини), справу та посаду здав і вибув до Слобідського РТЦК та СП м. Харкова.

З 30 серпня 2023 року позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення 31 серпня 2023 року.

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2-4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

З 01.01.2008р. розміри грошового забезпечення військовослужбовців були установлені постановою КМУ від 07.11.2007р. №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

30.08.2017р. з питання визначення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців КМУ було прийнято постанову №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі за текстом постанова КМУ 704).

Згідно з п.10 постанови КМУ № 704 рішення набирало чинності з 01.01.2018р.

Пунктом 4 постанови КМУ установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12-14.

Отже, КМ України запроваджено дві розрахункові величини обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням, а саме: 1) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; 2) 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Постановою КМУ від 27.12.2017р. №1052 до п.10 Постанови КМУ 704 внесені зміни в частині календарної дати набуття чинності і строк початку дії цього нормативного акту перенесено з 01.01.2018р. на 01.01.2019р.

Таким чином, станом на 01.01.2018р. постанова КМУ 704 не діяла, а питання розмірів грошового забезпечення військовослужбовців регламентовано постановою КМУ від 07.11.2007р. №1294.

Постановою КМУ від 21.02.2018р. №103 до п.10 Постанови КМУ 704 внесені зміни в частині календарної дати набуття чинності і строк початку дії цього нормативного акту перенесено на 01.03.2018р. При цьому, п.4 Постанови КМУ 704 у редакції постанови КМУ від 21.02.2018р. №103 установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Отже, з 01.01.2018р. КМ України запроваджено одну розрахункову величину обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018р.

Пункт 4 Постанови КМУ 704 у редакції постанови КМУ від 21.02.2018р. №103 діяв до моменту скасування п.6 постанови КМУ від 21.02.2018р. №103 у межах справи №826/6453/18 (постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р.), тобто до 29.01.2020р.

З 29.01.2020р. відновлена юридична дія п.4 Постанови КМУ 704 у первісній редакції, де передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Отже, з 29.01.2020р. знов почало діяти правило двох розрахункових величин обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням, а саме: 1) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; 2) 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Проте, згідно з п.3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016р. №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019р. по справі №240/4946/18, постанові Верховного Суду від 18.02.2021р. у справі №200/3775/20-а, постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а.

Відтак, під час розв`язання колізії між нормами п.3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016р. №1774-VІІІ та п.4 постанови КМУ №704 у редакції до внесення змін постановою КМУ від 21.02.2018р. №103 перевагу належить віддати положенням закону, як акту вищої юридичної сили.

Водночас із цим, з 29.01.2020р. відновлення дії такої величини обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімумом для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року на відміну від попереднього правила обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімумом для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018р.

Звідси слідує, що 29.01.2020р. настала подія підвищення грошового забезпечення діючого військовослужбовця за складовими: оклад за посадою та оклад за військовим званням за рахунок виникнення у суб`єкта владних повноважень органу фінансового забезпечення обов`язку обраховувати ці показники із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, тобто станом на 01.01.2020р. (та 01 січня кожного наступного календарного року до настання події внесення законодавчих змін), а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також звертає увагу на правові висновки постанови Верховного Суду від 02.08.2022р. у справі №440/6017/21, від 31.08.2022 у справі №120/8603/21-а, від 14.09.2022 у справі №500/1886/21, згідно яких:

(1) з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;

(2) через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом № 1082-IX, у осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку № 45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік);

(3) встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.

Частиною 5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 7 Закону України від 02.12.2021 р. № 1928-IX "Про Державний бюджет України на 2022 рік" встановлено, що станом на 01.01.2022р. прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2481,00 грн.

Статтею 7 Закону України від 03.11.2022 р. № 2710-IX "Про Державний бюджет України на 2023 рік" встановлено, що станом на 01.01.2023р. прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2684,00 грн.

Щодо посилання відповідача на норми Постанови КМУ від 12.05.2023 №481 " Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704" (далі постанова КМУ № 481), суд зауважує, що, як слідує із офіційного веб-порталу Верховної Ради України, Постанова №481 набрала чинності 20.05.2023.

Водночас жодним із положень Постанови №481 не надано зворотної дії в часі для застосування її приписів, в тому числі в період з 29.01.2020 - дня ухвалення Шостим апеляційним адміністративним судом постанови у справі №826/6453/18, якою залишено в силі рішення суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування пункту 6 Постанови №103, яким внесено зміни до пункту 4 Постанови №704.

За загальними правилами застосування норм права в часі, відповідний нормативно-правовий акт врегульовує правовідносини із дати набрання ним чинності.

Так, згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" №794-VІІ від 27.02.2014 постанови Кабінету Міністрів України набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.

Отже, суд дійшов до висновку, що у період з 13.04.2022 р по 31.12.2022 грошове забезпечення позивача має обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 р. за Законом України "Про Державний бюджет України на 2022рік", тоді як за період з 01.01.2023 по 19.05.2023 грошове забезпечення позивача має обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023 р. за Законом України "Про Державний бюджет України на 2023рік".

Проте вказані дії вчинені не були, отже, має місце протиправна бездіяльність відповідача, як прояв пасивної поведінки суб`єкта владних повноважень, що проявилась у не вчиненні у встановлений законом строк дії, яку суб`єкт владних повноважень повинен вчинити.

Продовжуючи розгляд справи в частині вимог щодо нарахування та виплати грошової компенсації за не отримане речове майно, ненадання відповідної довідки суд зазначає наступне.

Гарантії соціального та правового захисту військовослужбовців установлені в Законі України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №2011-XII).

За змістом частини 1 статті 91 Закону №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з пунктами 2, 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

За пунктом 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку №178 встановлено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Таким чином, із аналізу норм статті 9-1 Закону №2011-XII, а також Порядку №178, в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби, слідує що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби.

Зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, в тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно з довідкою про вартість речового майна, що належить до видачі.

Одночасно суд враховує, що відповідно до пункту 4 Порядку №178 єдиною підставою для виплати грошової компенсації військовослужбовцям є виключно їх заява (рапорт) на підставі чого видається наказ командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, у якому зазначається розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач не надав суду доказів про те, що він звертався до відповідача із відповідною заявою (рапортом) про виплату компенсації за неотримане речове майно безпосередньо під час звільнення чи під час проходження військової служби.

Отже в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку, суд зазначає наступне.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 22.10.1993 р. (далі Закон № 3551-ХІІ), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Статтею 5 Закону № 3551-ХІІ передбачено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Як передбачено пунктом 12 статті 12 вказаного Закону учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

За приписами ст. 4 Закону України від 05.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон №504/96) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 162 Закону № 504/96 учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у рішенні від 16.05.2019, за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналіз наведених вище положень законодавства дає суду підстави для висновку, що учасники бойових дій мають безумовне право на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати.

Таким чином, правовою підставою для надання особі відпустки у порядку ст.162 Закону України "Про відпустки" та п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту" є виключно набуття такою особою статусу учасника бойових дій безвідносно до наявності статусу військовослужбовця.

Суд зазначає, що Порядок отримання статусу учасника бойових дій визначений: Законом України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постановою КМУ №413 від 20.08.2014 «Про затвердження Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України" (із змінами).

Відповідно до п. 9 Положення № 413 посвідчення учасника бойових дій і відповідний нагрудний знак видаються: особам, зазначеним в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, - Мін`юстом, органами Міноборони, МВС, Національною поліцією, Національною гвардією, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Офісом Генерального прокурора, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС; особам, зазначеним в абзацах четвертому та шостому пункту 2 цього Порядку, - Мінветеранів.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно з п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Отже, документом який свідчить про наявність у особи статусу учасника бойових дій та на підставі якого особі надаються відповідні пільги, в тому числі на додаткову оплачувану відпустку є саме посвідчення УБД, відповідно саме з дати отримання вказаного документа особа вважається такою, що має вказаний статус.

Оскільки позивач набув статусу учасника бойових дій 03 квітня 2023 року, підстави для нарахування та виплати компенсації за невикористану відпусту як УБД за 2022 рік відсутні.

Разом з тим, доказів виплати компенсації за невикористану відпусту як УБД за 2023 рік позивачеві матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023 рік.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , щодо не проведення нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 з 13.04.2022 р. по 31.12.2022 р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022р., з 01.01.2023 року по 19.05.2023 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023р., визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023 рік та зобов`язання здійснити відповідні дії.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 210 КАС України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст.139 КАС України.

Керуючись ст.257-263, 293,295,297 КАС України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , щодо не проведення нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 з 13.04.2022 р. по 31.12.2022 р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022р., з 01.01.2023 року по 30.08.2023 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 13.04.2022 р. по 31.12.2022 р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022р.- 2481,00 грн. та множенням на відповідні тарифний коефіцієнт, з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період ОСОБА_2 з 01.01.2023 р. по 19.05.2023 р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023р.- 2684,00 грн. та множенням на відповідні тарифний коефіцієнт, з урахуванням виплачених сум.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2023 роки терміном 14 календарних днів, як учаснику бойових дій;

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2023 рік терміном 14 календарних днів, як учаснику бойових дій.

В іншій частині вимог позов залишити без задоволення

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя Зоркіна Ю.В.