Справа № 420/18915/23
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/18915/23

Головуючий в І інстанції: Токмілова Л.М.

Дата та місце ухвалення рішення: 28.11.2023 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

за участю секретаря Худика С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерія Миколайовича на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерія Миколайовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерія Миколайовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2 , в якій позивач просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця Притуляк В.М. від 18.07.2023 року з виконання дубліката виконавчого листа від 19 травня 2014 року, виданого 15.06.2023 року у справі № 1522/21028/12, в рамках виконавчого провадження № 72289771.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця Притуляк В.М. від 18.07.2023 року з виконання дубліката виконавчого листа від 19 травня 2014 року, виданого 15.06.2023 року у справі № 1522/21028/12, в рамках виконавчого провадження № 72289771.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача в судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 15.02.2024 року, не прибула, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно, що підтверджується довідками про доставку до електронного кабінету представника позивача копій ухвал про відкриття апеляційного провадження, призначення справи до апеляційного розгляду та повістки про виклик у судове засідання.

14.02.2024 року представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із знаходженням на лікарняному.

Доказів щодо перебування на лікарняному представником позивача не надано.

Апеляційний розгляд справи відкладено на 22.02.2024 року.

В судове засідання, призначене на 22.02.2024 року, представник позивача не прибула, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно, що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету представника позивача повістки про виклик у судове засідання.

21.02.2024 року представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із знаходженням на лікарняному.

Проте, як і до попередньо поданого клопотання про відкладення розгляду справи, доказів щодо перебування на лікарняному представником позивача не надано.

Враховуючи викладене, з огляду на скорочені строки розгляду справи з приводу рішень, дій або бездіяльності органу приватного виконавця, оскільки представником позивача двічі заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному, проте, доказів щодо перебування на лікарняному представником позивача не надано, а також враховуючи, що судом апеляційної інстанції відкладався апеляційний розгляд справи та представник позивача повторно не прибула у судове засідання без надання доказів щодо поважності причин неявки, колегією суддів визнані неповажними причини неприбуття представника позивача у судове засідання та суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для повторного відкладення розгляду справи, та вважав за можливе продовжити апеляційний розгляд справи за відсутності представника позивача.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2014 року по справі № 1522/21028/12 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції:

1) заборгованість за кредитним договором № 014/79729/74/86458 від 30.11.2007 року у розмірі 103021,38 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 08.08.2012 року складає 823449, 88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 760402,38 грн; заборгованість за відсотками - 41183,69 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту 3514,12 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту 18349,69 грн.;

2) судовий збір у розмірі 3219 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року по справі № 1522/21028/12:

- замінено стягувача при виконанні заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2014 року у справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ОСОБА_2 ;

- видано дублікати виконавчих листів у справі;

- поновлено строк на пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 січня 2022 року у справі № 1522/21028/12 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року змінено, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 1522/21028/12 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 січня 2022 року змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

15.06.2023 року Приморським районним судом м. Одеси видано дублікат виконавчого листа від 19.05.2014 року по справі № 1522/21028/12 про:

1) стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 014/79729/74/86458 від 30.11.2007 року у розмірі 103021,38 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 08.08.2012 року складає 823449, 88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 760402, 38 грн; заборгованість за відсотками - 41183,69 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту 3514,12 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту 18349,69 грн.;

2) стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 3219 грн.

У наведеному виконавчому листі визначено, що строк пред`явлення його до виконання до 06.07.2025 року.

18.07.2023 року приватним виконавцем Притуляком В.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 72289771 на підставі виконавчого листа № 1522/21028/12, виданого Приморський районним судом м. Одеси.

У п. 3 вказаної постанови зазначено про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 10302,14 доларів США та 321,90 грн.

Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження відповідач виніс постанову від 18.07.2023 року ВП № 72289771 про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 10302,14 дол. США та 321,90 грн.

У вказаній постанові наведений наступний розрахунок основної винагороди: 103021,38 дол. США х 10% = 10302,14 дол. США та 3219 грн. х 10% = 321,90 грн.

Не погоджуючись із постановою про стягнення з боржника основної винагороди, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у дублікаті виконавчого листа від 15.06.2023 року по справі № 1522/21028/12 встановлено стягнення заборгованості у розмірі 103021,38 доларів США та поряд зазначено, що в еквіваленті по курсу НБУ на 08.08.2012 року сума заборгованості складає 823449,88 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума, з якої має відраховуватись відсоток основної винагороди приватного виконавця становить не 103021,38 доларів США, а еквівалент цієї суми у гривні, тобто, 823449,88 грн., розрахунок основної винагороди мав скласти 82344,99 грн. (823449,88 грн.*10%).

Суд першої інстанції виходив з того, що у разі стягнення з позивача суми основної винагороди в доларах США, при зазначені в виконавчому листі еквівалентної суми у гривнях, буде створено умови для порушення прав боржника та протиправності спірної постанови.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо протиправності стягнення з боржника основної винагороди у сумі 10302,14 доларів США.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на викладене.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3, п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пунктом 5 частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір не стягується у разі виконання рішення приватним виконавцем.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону № 1404-VIII визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Аналіз положень Закону № 1404-VIII свідчить, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. Під час примусового виконання рішень приватний виконавець може вчиняти заходи, визначені у статті 10 Закону № 1404-VIII. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.

За правилами частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, частина п`ята статті 31 Закону № 1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закон № 1403-VIII).

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання статті 31 Закону № 1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок № 643; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 12 Порядку № 643 визначено, що розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 12 місяців, приватний виконавець нараховує основну винагороду в розмірі 10 відсотків суми заборгованості із сплати аліментів у порядку, встановленому Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, становить чотири розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, а в разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.

Аналізуючи положення Закону № 1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, та статті 31 Закону № 1403-VIII, колегія суддів приходить до висновку, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.

При цьому, основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча і виступають формами винагороди виконавців, однак, не є однаковими поняттями.

Згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення.

Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюються окремими правовими нормами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 640/13434/19, від 26 серпня 2021 року у справі № 380/6503/20, від 28 липня 2023 року у справі № 640/28577/21.

Аналіз положення статті 31 Закону № 1403-VIII свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.

Водночас, колегія суддів зазначає, що право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Тобто, винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця, однак, сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є остаточною та такою винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі № 160/5321/20, від 27 квітня 2021 року у справі № 580/3444/20, від 03 червня 2021 року у справі № 640/17286/20, від 26 серпня 2021 року у справі № 380/6503/20, від 28 липня 2023 року у справі № 640/28577/21.

На підставі наведеного, колегія суддів відхиляє доводи позовної заяви щодо протиправності оскаржуваної постанови про стягнення основної винагороди з посиланням на те, що виконавець ніяких дій з примусового виконання не здійснив, а боржник звернувся до суду з позовом про зобов`язання стягувача здійснити реструктуризацію зобов`язань за кредитним договором.

Колегія суддів наголошує, що в даному випадку приватним виконавцем винесено оскаржувану постанову про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження у відповідності до статті 31 Закону № 1403-VIII, однак, станом на теперішній час виконавче провадження не завершено, фактичне стягнення не здійснено, розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум не здійснено та відповідно до спірної постанови відповідачем здійснено лише розрахунок основної винагороди від суми стягнення за виконавчим документом, а у разі здійснення приватним виконавцем фактичного стягнення заборгованості, основна винагорода має бути стягнута з дотриманням пропорційності відповідно до стягнутого боргу, а тому, наведені доводи позивача щодо невчинення приватним виконавцем дій з примусового виконання та звернення боржника до суду з позовом щодо реструктуризації зобов`язань за кредитним договором жодним чином не впливають на правомірність оскаржуваної постанови про стягнення основної винагороди.

Таким чином, оскільки у даній справі оскаржується постанова про стягнення основної винагороди, яку виніс приватний виконавець разом з постановою про відкриття виконавчого провадження, відповідно, суд має перевіряти механізм розрахунку, застосований виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведений ним у постанові про стягнення основної винагороди.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 липня 2023 року у справі № 640/28577/21, від 26 жовтня 2023 року у справі № 640/20265/19, від 26 січня 2024 року у справі № 580/192/23.

Перевіряючи механізм розрахунку, застосований виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведений ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Оскаржувана постанова про стягнення основної винагороди винесена при примусовому виконанні виконавчого листа по справі № 1522/21028/12 про:

1) стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 014/79729/74/86458 від 30.11.2007 року у розмірі 103021,38 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 08.08.2012 року складає 823449, 88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 760402, 38 грн; заборгованість за відсотками - 41183,69 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту 3514,12 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту 18349,69 грн.;

2) стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 3219 грн.

Розмір основної винагороди приватним виконавцем в оскаржуваній постанові визначений у сумі 10302,14 дол. США та 321,90 грн.

В оскаржуваній постанові наведений наступний розрахунок основної винагороди: 103021,38 дол. США х 10% = 10302,14 дол. США та 3219 грн. х 10% = 321,90 грн.

Тобто, відповідач визначив розмір основної винагороди від суми стягнення за виконавчим документом у доларах США без зазначення гривневого еквіваленту цього розміру винагороди.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у дублікаті виконавчого листа від 15.06.2023 року по справі № 1522/21028/12 встановлено стягнення заборгованості у розмірі 103021,38 доларів США та поряд зазначено, що в еквіваленті по курсу НБУ на 08.08.2012 року сума заборгованості складає 823449,88 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції погодився з доводами позивача та дійшов висновку, що сума, з якої має відраховуватись відсоток основної винагороди приватного виконавця становить не 103021,38 доларів США, а еквівалент цієї суми у гривні, тобто, 823449,88 грн., розрахунок основної винагороди мав скласти 82344,99 грн. (823449,88 грн.*10%).

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо протиправності стягнення з боржника основної винагороди у сумі 10302,14 доларів США.

В апеляційній скарзі, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, приватний виконавець вказав, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Апелянт посилається на те, що особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті визначені ст. 49 Закону № 1404-VIII, згідно ч.ч. 3-5 якої, у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Кошти виконавчого збору, стягнуті під час виконання рішення про стягнення коштів в іноземній валюті, відповідно до цієї статті підлягають валютообмінній фінансовій операції, а одержані після цього кошти у гривнях зараховуються до Державного бюджету України. Витрати у зв`язку з валютообмінними фінансовими операціями та інші витрати, пов`язані з перерахуванням коштів, покладаються на боржника.

Згідно висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Враховуючи наведене, на думку апелянта, ним правомірно визначено розмір основної винагороди від суми стягнення за виконавчим документом у доларах США (103021,38 дол. США х 10% = 10302,14 дол. США).

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів враховує, що питання щодо застосування норм матеріального права та висновків ВП ВС у справі № 761/12665/14-ц при аналогічних фактичних обставинах, що склалися і у даній справі (справа щодо правомірності визначення суми основної винагороди приватним виконавцем), вже розглядалось Верховним Судом (постанова від 26 січня 2024 року у справі № 580/192/23).

У постанові від 26 січня 2024 року у справі № 580/192/23 Верховний Суд наголосив, що, враховуючи положення частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII та статті 27 Закону №1404-VIII, приватний виконавець при відкритті виконавчого провадження одночасно приймає постанову про стягнення основної винагороди, та зобов`язаний здійснити розрахунок такої винагороди, тобто, визначити чітко суму, яка може бути стягнута у разі здійснення виконавцем повного виконання виконавчого документу.

ВС дійшов висновку, що вказуючи у постанові розмір винагороди у дол. США, приватний виконавець, фактично, не визначив чітко суми цієї винагороди, яка може бути в подальшому стягнута, оскільки така сума може змінюватись разом із коливанням курсу.

Отже, Верховний Суд зазначив, що основна винагорода, згідно із вимогами Закону № 1403-VIII та Закону № 1404-VIII, становить 10% від суми дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на момент відкриття виконавцем виконавчого провадження.

Разом з цим, Верховний Суд вказав на те, що правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, яким керувався суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у справі № 761/12665/14-ц спір виник щодо дій та бездіяльності державного виконавця стосовно стягнення зобов`язання за рішенням суду.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 26 січня 2024 року у справі № 580/192/23, оскільки у даній справі в оскаржуваній постанові розмір винагороди визначений у дол. США без зазначення гривневого еквіваленту цього розміру винагороди, що свідчить про те, що приватний виконавець, фактично, не визначив чітко суми цієї винагороди, яка може бути в подальшому стягнута, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про невідповідність спірної постанови вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII та статті 31 Закону № 1403-VIII.

Водночас, колегія суддів погоджується з доводами апелянта в частині неправильного визначення судом першої інстанції механізму розрахунку суми основної винагороди, який підлягає застосуванню виконавцем.

Колегія суддів повторно звертає увагу на висновки Верховного Суду у постанові від 26 січня 2024 року у справі № 580/192/23, у відповідності до яких, основна винагорода, згідно із вимогами Закону № 1403-VIII та Закону № 1404-VIII, становить 10% від суми дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на момент відкриття виконавцем виконавчого провадження.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині необхідності обрахунку основної винагороди від суми боргу, яка визначена у рішенні суду про стягнення заборгованості за кредитним договором в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на 08.08.2012 року (подання позову про стягнення заборгованості), не відповідає висновкам Верховного Суду, які наведені у постанові від 26 січня 2024 року у справі № 580/192/23.

Колегія суддів зазначає, що визначаючи характер грошового зобов`язання, судом у справі № 1522/21028/12 було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті.

За таких обставин справи та висновків Верховного Суду у постанові від 26 січня 2024 року у справі № 580/192/23, основна винагорода, згідно із вимогами Закону № 1403-VIII та Закону № 1404-VIII, становить 10% від суми дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на момент відкриття виконавцем виконавчого провадження.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні із виключенням мотивів, з яких виходив суд першої інстанції, та визначенням мотивів за цією постановою, які викладені у рішенні суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерія Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року змінити, виключити мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, та визначити мотиви за цією постановою, які викладені у рішенні суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 22.02.2024 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька