Справа № 200/155/24
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2024-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2024 року Справа№200/155/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного (письмового) позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 05 грудня 2023 року №734 в частині:

1) самовільного залишення місця служби та недбалому відношенні до обов`язків військової служби та притягнення солдата ОСОБА_1 стрільця-зенітника зенітного ракетного відділення, зенітного ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення передбаченого п. «в» ст. 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України «сувора догана»;

2) позбавлення солдата ОСОБА_1 щомісячної премії відповідно до його особистого внеску в загальні результати служби в повному обсязі за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини;

3) позбавлення солдата ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої ПКМУ №168 від 28.02.2022 року, за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини;

4) не нарахування і невиплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 за час знаходження у самовільному залишенні військової частини, а саме з 16.11.2023 року до дати його повернення до військової частини;

- зобов`язання нарахувати та виплатити солдату ОСОБА_1 стрільцю-зенітнику зенітного ракетного відділення, зенітного ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 грошове забезпечення у повному обсязі з листопада 2023 року по дату винесення судового рішення по справі відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та додаткової винагороди відповідно до «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 зі змінами та доповненнями.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 28.02.2022 року по теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наголошує, що 22.05.2023 року позивача було оглянуто ВЛК в/ч НОМЕР_2 та встановлено, що захворювання позивача (деформуючий артроз лівого колінного суглобу) пов`язане з проходженням військової служби та його визнано обмежено придатним до військової служби.

Зазначає, що 01.09.2023 року надав командиру роти вогневої підготовки в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 рапорт, в якому повідомив, що у зв`язку з погіршенням стану здоров`я не може виконувати завдання в зоні бойових дій, оскільки потребує лікування.

Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 04.09.2023 року № 3052/ДСК позивача було підпорядковано начальнику командного пункту в/ч НОМЕР_1 для виконання завдання щодо охорони і оборони СП « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

14.09.2023 року позивач звернувся з рапортом до медичної служби в/ч НОМЕР_1 з проханням направити його на подальше лікування колінного суглобу. У період з 16.10.2023 року по 03.11.2023 року ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується відповідною випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 3028.

Вказує, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 30.10.2023 року № 250-РС позивача було призначено на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти в/ч НОМЕР_3 , у зв`язку з чим 12.11.2023 року ОСОБА_1 передав свою зброю АК-74 № НОМЕР_4 капітану ОСОБА_2 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 16.11.2023 року № 769 було призначено службове розслідування для з`ясування обставин самовільного залишення солдатом ОСОБА_1 військової частини відповідно до рапорту командира роти вогневої підтримки ОСОБА_3

05.12.2023 року наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 734 позивача визнано таким, що самовільно залишив місце служби та у недбалому відношенні до військової служби та накладено дисциплінарне стягнення сувора догана, позбавлено щомісячної премії відповідно до його особистого внеску в загальні результати служби в повному обсязі за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини, позбавлено додаткової винагороди, передбаченої ПКМУ №168 від 28.02.2022 року, за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини та не нараховано грошове забезпечення за час знаходження у самовільному залишенні військової частини, а саме з 16.11.2023 року до дати його повернення до військової частини.

Вказує, що у наказі від 05.12.2023 року № 734 відсутні дані щодо зняття солдата ОСОБА_1 з усіх видів забезпечення в/ч НОМЕР_1 , можливо через те, що наказом від 30.10.2023 року № 250-РС позивача було призначено на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти в/ч НОМЕР_5 .

З зазначених причин вважає, що наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 05.12.2023 року № 734 є передчасним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки обставини, зазначені у наказі, не повністю з`ясовані, а службове розслідування проведено поверхнево без повідомлення та опитування позивача.

Відповідач, не нарахувавши позивачу грошове забезпечення, премію та додаткову винагороду у листопаді 2023 року, порушує право позивача на їх отримання, тому позивач змушений звернутися суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмового провадження).

Згідно з нормами частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Відповідач надав письмовий відзив 12.02.2024 року. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що позивач в проміжок часу з 28.02.2022 по 24.01.2024 проходив службу в військовій частині НОМЕР_1 та за цей час неодноразово припускався порушень військової дисципліни, допускав негідні вчинки, неодноразово самовільно залишав місце несення служби, умисно не виконував накази командира, за що неодноразово притягався до дисциплінарної відповідальності враховуючи зібрані матеріали службових розслідувань за цими фактами.

На сьогоднішній день в Донецькому окружному адміністративному суді перебуває справа №200/6535/23 за позовом ОСОБА_1 про скасування наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 23.09.2023 №537 та від 27.09.2023 №550 за результатами службових розслідувань за фактами самовільного залишення місця несення служби та невиконання законних вимог командира позивачем.

Зазначає, що 16.11.2023 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт від командира роти вогневої підтримки НОМЕР_1 про те, що 16.11.2023 під час перевірки особового складу встановлена відсутність позивача в місці несення служби. В телефонному режимі останній повідомив, що знаходиться в н.п. Українськ, де він винайняв собі квартиру і не збирається повертатися на службу. Адресу місцеперебування не вказав, а на момент завершення службового розслідування не повернувся до частини.

В ході службового розслідування за даним фактом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2023 №3052/дск позивача залучено до охорони КСП військової частини та направлено в оперативне підпорядкування начальника командного пункту. Відповідно до отриманих медичних документів, в період часу з 12.10.2023 по 04.11.2023 позивач перебував на лікуванні у військовій частині НОМЕР_2 та 05.11.2023 прибув до військової частини НОМЕР_1 .

В проміжок часу з 05.11.2023 по 16.11.2023 відомості про місцеперебування позивача достеменно не встановлені, у зв`язку із чим відносно командира роти вогневої підтримки, як командира позивача, складено протокол про адміністративне правопорушення за неналежний контроль за особовим складом за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.

В ході проведення службового розслідування,факт незаконної відсутності на службі позивача з 16.11.2023 знайшов своє беззаперечне підтвердження.

За результатами проведеного службового розслідування, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.12.2023 №734, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та, враховуючи вимоги Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам №260 від 07.06.2018, його позбавлено частини грошового забезпечення за час відсутності на службі без поважних причин.

Стверджує, що позивач, користуючись тією обставиною, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2023 №3052/дск він перебував в підпорядкуванні начальника командного пункту та мав здійснювати охорону КСП, повернувшись з медичного закладу, не прибув до начальника командного пункту. В свою чергу, командир роти вогневої підтримки, володіючи відомостями про те, що позивач прибув з медичного закладу, вважав, що позивач перебуває в підпорядкуванні начальника командного пункту та здійснює охорону КСП. Натомість, позивач, ввівши в оману начальницький склад військової частини, з огляду на їх високу навантаженість та їх майже постійне перебування на визначених бойовим розпорядженням позиціях на лінії зіткнення, зміг покинути визначене наказом та розпорядженням місце несення служби. У зв`язку з чим, лише 16.11.2023 було встановлено, що позивач не виконує обов`язки служби, проводить час на власний розсуд в супереч інтересам служби.

Таким чином, належними та достатніми письмовими доказами, отриманими в ході проведення службового розслідування, повністю підтверджений факт самовільного залишення місця несення служби позивачем.

З зазначених причин відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу по стройовій частині командира військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2022 року №33, яким солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини, а також призначено на посаду водія 2 розвідувального відділення розвідувального взводу ВОС 790037А.

Відповідно до довідки від 22.05.2023 року ВЛК в/ч НОМЕР_2 встановлено, що захворювання ОСОБА_1 (деформуючий артроз лівого колінного суглобу) пов`язане з проходженням військової служби та його визнано обмежено придатним до військової служби.

01.09.2023 року позивач надав командиру роти вогневої підготовки в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 рапорт, в якому повідомив, що у зв`язку з погіршенням стану здоров`я не може виконувати завдання в зоні бойових дій, оскільки потребує лікування.

Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 04.09.2023 року № 3052/ДСК позивача було підпорядковано начальнику командного пункту в/ч НОМЕР_1 для виконання завдання щодо охорони і оборони КСП « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

14.09.2023 року позивач знову звернувся з рапортом до начальника медичної служби в/ч НОМЕР_1 з проханням направити його на подальше лікування колінного суглобу, тому у період з 16.10.2023 року по 03.11.2023 року ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується відповідною випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 3028 від 03.11.2023 року.

Наказом командира в/ч НОМЕР_6 від 30.10.2023 року № 250-РС позивача було призначено на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти в/ч НОМЕР_5 ВОС 100915А.

При цьому, доказів зняття позивача з усіх видів забезпечення в/ч НОМЕР_1 до матеріалів справи не надано.

16.11.2023 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт від командира роти вогневої підтримки НОМЕР_1 ОСОБА_4 про те, що 16.11.2023 під час перевірки особового складу встановлена відсутність ОСОБА_1 в місці несення служби. Зокрема, в телефонному режимі позивач повідомив, що знаходиться в н.п. Українськ, де він винайняв собі квартиру і не збирається повертатися на службу. Адресу місцеперебування не вказав, а на момент завершення службового розслідування не повернувся до частини.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 16.11.2023 року № 769 було призначено службове розслідування для з`ясування обставин самовільного залишення солдатом ОСОБА_1 військової частини відповідно до рапорту командира роти вогневої підтримки ОСОБА_4 .

Рапортом від 16.11.2023 року командир роти вогневої підтримки ОСОБА_5 повідомив командира в/ч НОМЕР_1 про те, що 16.11.2023 року о 12 годині під час перевірки особового складу роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 встановлено відсутність в визначених межах розташування підрозділу солдата ОСОБА_1 та встановлено, що він самовільно залишив місце розташування підрозділу. В телефонному режимі солдат ОСОБА_1 повідомив, що він знаходиться у місті Українськ і повертатися до частини відмовляється, мотивуючи це заходами особистої безпеки.

Рапортом від 20.11.2023 року командир роти вогневої підтримки ОСОБА_5 повідомив командира в/ч НОМЕР_1 про те, що 19.11.2023 року за допомогою засобів мобільного зв`язку ним було видано наказ солдату ОСОБА_1 прибути до 18 години 19.11.2023 року в місто Красногорівка Мар`їнського району Донецької області для виконання завдання з охорони та оборони КСП « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в/ч НОМЕР_1 , проте солдат відмовився виконати наказ.

Відповідно до пояснень бойового медика в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_6 від 20.11.2023 року останній підтвердив командиру в/ч НОМЕР_1 , що в телефонній розмові ОСОБА_1 зазначив, що знаходиться в місті Українськ на орендованій квартирі, адресу якої не назвав та повертатися до військової частини не збирається. Зброя та майно, які були видані солдату ОСОБА_7 були знайдені в місці розташування ОСОБА_1 у в/ч НОМЕР_1 .

Аналогічні пояснення були надані командиру в/ч НОМЕР_1 20.11.2023 року сержантом з матеріального забезпечення роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_8 .

В ході службового розслідування за даним фактом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2023 №3052/дск позивача залучено до охорони КСП військової частини та направлено в оперативне підпорядкування начальника командного пункту. Відповідно до отриманих медичних документів, в період часу з 12.10.2023 по 04.11.2023 позивач перебував на лікуванні у військовій частині НОМЕР_2 та 05.11.2023 прибув до військової частини НОМЕР_1 .

В проміжок часу з 05.11.2023 по 16.11.2023 відомості про місцеперебування позивача достеменно не встановлені, у зв`язку з чим відносно командира роти вогневої підтримки, як безпосереднього командира позивача, складено протокол про адміністративне правопорушення за неналежний контроль за особовим складом за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.

На підставі проведеного службового розслідування та встановлення факту незаконної відсутності позивача на службі з 16.11.2023 року по 05.12.2023 року наказом командира в/ч НОМЕР_7 ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив місце служби та у недбалому відношенні до військової служби та накладено дисциплінарне стягнення сувора догана, позбавлено щомісячної премії відповідно до його особистого внеску в загальні результати служби в повному обсязі за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини, позбавлено додаткової винагороди, передбаченої ПКМУ №168 від 28.02.2022 року, за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини та не нараховано грошове забезпечення за час знаходження у самовільному залишенні військової частини, а саме з 16.11.2023 року до дати його повернення до військової частини.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо прийняття спірного наказу відповідача від 05 грудня 2023 року №734, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Згідно з вказаною нормою суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 за №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та триває на сьогоднішній день.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статутом внутрішньої служби визначено права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Зокрема, статтею 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ встановлено, що враховуючи необхідність оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладено на військовослужбовців певні обов`язки, зокрема, свято і непорушно дотримуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним, дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів України; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил поведінки військовослужбовців.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Статтею 14 цього статуту передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Згідно з приписами статті 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтею 127 Статуту внутрішньої служби ЗСУ встановлено, що солдат у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна.

Стаття 128 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначає обов`язки солдата, серед яких: сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням; постійно вдосконалювати свої знання за фахом, уміння та навички; додержуватися військової дисципліни; не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням військовослужбовців, додержуватися правил поведінки; точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників); у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття тощо.

За приписами статті 129 вказаного Статуту, внутрішній порядок це суворе додержання визначених військовими статутами правил розміщення, повсякденної дисципліни, побуту військовослужбовців у військовій частині (підрозділі) й несення служби добовим нарядом. Внутрішній порядок досягається в тому числі глибоким розумінням, свідомим і неухильним дотриманням військовослужбовцями обов`язків, визначених законами України та статутами Збройних Сил України.

Статтею 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Дисциплінарним статутом Збройних Сил України передбачено сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання заяв, пропозицій та скарг.

Так, відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Згідно зі статтею 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 3 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що військова дисципліна досягається, зокрема, шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України.

Стаття 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачає, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; додержуватися визначених статутами ЗСУ правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один одного, бути ввічливим і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків тощо.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ, право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами ЗСУ заходів примусу аж до притягнення до кримінальної відповідальності.

У разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності накласти дисциплінарне стягнення (ст. 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Як зазначено вище, позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани.

Статтею 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено дисциплінарні стягнення, які можуть бути накладені на військовослужбовців, серед яких відповідно до пункту «в» передбачено сувору догану.

Приписами статей 53, 54 Дисциплінарного статуту ЗСУ командиру батальйону, окремої військової частини надано право застосовувати стягнення, визначені в пунктах «а» «г» статті 48.

Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (надалі - Порядок), встановлено механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцями Збройних Сил України.

Зокрема, пункт 15 розділу І Порядку передбачає, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Згідно з пунктом 15 розділу XXXIV Порядку, до наказів про виплату додаткової винагороди не включається військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували) за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира.

Пунктом 5 розділу XVI Порядку передбачено, що за невихід на службу (навчання) без поважних причин, військовослужбовцям щомісячні премії не виплачується.

Аналогічні положення містить постанова Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Так, до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зокрема які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Службовим розслідуванням, призначеним наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 16.11.2023 року № 769 щодо з`ясування обставин самовільного залишення солдатом ОСОБА_1 військової частини було встановлено факт самовільного залишення місця несення служби позивачем та невиконання ним обов`язків служби.

Даний факт підтверджений також поясненнями військовослужбовцями в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , тому суд не бере до уваги твердження позивача, що ніхто йому на мобільний телефон не дзвонив. При цьому, позивач не спростовує факт його знаходження в місті Українськ, тобто не за місцем розташування в/ч НОМЕР_1 .

Водночас, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2023 року №3052/дск солдата ОСОБА_1 було залучено до охорони КСП «Автоген» військової частини та введено в оперативне підпорядкування начальника командного пункту на території м. Красногорівка Мар`їнського району Донецької області, тобто вказаним наказом визначено як завдання, так і місце несення служби позивача.

Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що наказом командира військової частини НОМЕР_6 від 30.10.2023 року №250-РС його звільнено з посади стрільця-зенітника ракетного відділення зенітного ракетного-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , оскільки вказаним наказом зобов`язано звільнити позивача з посади, проте останній самовільно залишив місце несення служби.

Окрім того, відповідачем зазначено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.01.2024 року №24 позивача фактично звільнено з посади та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Суд відхиляє твердження позивача стосовно того, що його не опитали щодо обставин залишення місця розташування в/ч НОМЕР_1 , оскільки його місцезнаходження не було відомо керівництву військової частини з підстав самовільного залишення місця несення служби.

Протягом часу службового розслідування з 16.11.2023 року по 05.12.2023 року позивач не повернувся до військової частини, що не спростовано самим позивачем.

Таким чином, враховуючи недоведеність позивачем невідповідності дій військової частини НОМЕР_1 під час нарахування і виплати грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до приписів частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», у позовних вимогах відмовлено, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.

На підставі положень Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_9 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 26 лютого 2024 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Б. Голубова