Справа № 300/3174/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" лютого 2024 р. справа № 300/3174/23

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ( далі - відповідач 2) , в якому просить:
-зобов`язати Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди:
у колгоспі «Україна» на посаді майстер технолог цеху допоміжних підсобних промислів у період з 05.08.1983 по 01.02.1984;
у колгоспі «Ленінська зірка» на посаді експедитор цеху допоміжних промислів у період з 10.02.1984 по 26.04.1985;
у колгоспі «50 річчя Жовтня» на посаді завідуючого підсобними промислами у період з 31.01. 1986 по 25.12.1990;
у МП «Прут» на посаді директор у період з 10.01.1991 по 30.06.1999;
у ТОВ «Спайдер» на посаді менеджер по зв`язках з промисловістю у період з 06.07.1999 по 03.04.2001;
в Інституті управління природними ресурсами на посаді інженера науково- виробничого управління у період з 09.04.2001 до 04.09.2001;
у виробничій торгівельній компанії «Сапсан» на посаді заступник директора з 01.02.2005 по 10.03.2006;
у ТОВ «Наш Родовід» на посаді менеджер по зв`язках з промисловістю з 25.06.2018 по 28.08.2018;
-зобов`язати Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області призначити і виплачувати позивачу з 23.01.2023 пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.06.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 263 КАС України.
21.06.2023 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому він проти позовних вимог заперечує. Зазначає, що позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно з принципом екстериторіальності звернення ОСОБА_1 було опрацьоване відповідачем-2 та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії. Вказав, що відповідно до поданих документів страховий стаж позивача становить 9 років 5 місяців 5 днів. Звернув увагу суду, що у трудовій книжці щодо періоду роботи з 05.08.1983 по 01.02.1984 містяться виправлення в місяці прийняття на роботу, за періоди роботи у колгоспі з 10.02.1984 по 26.04.1985 та з 31.01.1986 по 25.12.1990 відсутня інформація про встановлений мінімум участі в колгоспі та його виконання. Щодо періоду з 10.01.1991 по 30.06.1999 - не можливо прочитати назву підприємства на печатці при звільненні. Період роботи з 06.07.1999 по 03.04.2001 відсутній в базі даних реєстру застрахованих осіб та перетинається з роботою в ТОВ «АМПККривбас». Крім того, вказав, що оскільки відсутні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціально страхування відомості за періоди з 01.02.2005 по 10.03.2006, з 25.06.2018 по 28.08.2018, то такі періоди не підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача. Наголосив, що відсутність відомостей стосовно нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до закону нараховуються страхові внески (єдиний внесок), свідчить про відсутність підстав для зарахування відповідного періоду до страхового стажу особи.
Ухвалою суду від 12.07.2023 позовну заяву залишено без руху відповідно до приписів частини 13 статті 171 КАС України.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 про залишення позовної заяви без розгляду у справі №300/3174/23 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.02.2024 продовжено розгляд адміністративної справи №300/3174/23.
13.02.2024 від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшло клопотання про підтримання раніше поданого відзиву на позовну заяву, відповідач-2 просить врахувати його при винесенні рішення по суті спору.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23.01.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Однак, після опрацювання системою поданої заяви, за принципом екстериторіальності, органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 30.01.2023 № 33 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу - 27 років. Вказано, що страховий стаж ОСОБА_1 складає 9 років 5 місяців 5 днів. За результатами розгляду документів, що додані до заяви до страхового стажу, не враховано такі періоди:

- з 05.08.1983 по 01.02.1984, оскільки наявне виправлення в місяці прийняття на роботу;

- з 10.02.1984 по 26.04.1985та з 31.01.1986 по 25.12.1990, оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум участі в колгоспі та його виконання;

- з 10.01.1991 по 30.06.1999, оскільки не можливо прочитати назву підприємства на печатці при звільненні;

- з 06.07.1999 по 03.04.2001, оскільки даний період відсутній в базі даних реєстру застрахованих осіб та перетинається з роботою в ТОВ «АМПКривбас» (а.с.20).

Вищевказане рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області направлено позивачу супровідним листом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 02.02.2023 № 0900-0211-8/4821 (а.с.19).

Вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 30.01.2023 № 33, незаконною відмову у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 ст. 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Згідно з приписами абзацу 2 частини 1 ст. 26 Закону №1058-ІV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 роківз 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Положеннями частин 1, 2 та 4 статті 24 Закону України № 1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону України № 1058-IV за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом України № 1058-IV.

Як було встановлено судом, згідно з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 30.01.2023 № 33 до страхового стажу ОСОБА_1 не враховано такі періоди: з 05.08.1983 по 01.02.1984, з 10.02.1984 по 26.04.1985, з 31.01.1986 по 25.12.1990, з 10.01.1991 по 30.06.1999, з 06.07.1999 по 03.04.2001.

Також відповідно до розрахунку (форма РС - право) не враховано періоди з 09.04.2001 по 04.09.2001, з 01.02.2005 по 10.03.2006, з 25.06.2018 по 28.08.2018.

Отже, вищезазначені періоди є спірними, які позивач просить зарахувати до страхового стажу.

Оцінюючи правомірність дій відповідача-2 щодо незарахування періодів роботи позивача до страхового стажу, суд зазначає про таке.

Згідно зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України №637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637), пунктами 1 та 3 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Суд зазначає, що на час заповнення трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція), затверджена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58.

Згідно з пунктом 1.1. вказаної Інструкці: трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

ОСОБА_2 встановлено, що у разі звільнення працівника, всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.8 розділу 2 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Аналогічні за змістом положення містила також Інструкція №162.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

27.04.1993 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 301 "Про трудові книжки працівників". Відповідно до пункту 4 якої визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відтак, суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення кадрових документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна вищенаведена правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

У постанові Верховного Суду від 06.02.2018 № 677/277/17 зазначено, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка їх зазнала.

Верховний Суд у постанові від 17.07.2018 у справі №220/989/17 виклав правову позицію, згідно з якою підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не взято до уваги, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Крім того, позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення його трудової книжки.

З огляду на наведене, суд зазначає, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Відповідно до запису на ст.6-7 трудової книжки серії НОМЕР_1 позивача 05.08.1983 прийнято на роботу майстром технологом цеху допоміжних і підсобних промислів, а згідно із записом на сторінках 8-9 - 01.02.1984 звільнено за власним бажанням (а.с.10-11).

Також згідно із записом на сторінці 8-9 трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 10.02.1984 прийнятий на роботу експедитором цеху допоміжних промислів та 26.04.1985 звільнений за власним бажанням (а.с.11).

Крім того, період роботи позивача з 10.02.1984 по 26.04.1985 підтвердив його співробітник ОСОБА_3 заявою від 06.09.2023, яка засвідчена керуючим справами виконавчого комітету Коломийської міської ради Миколою Андрусяком. У вказаній заяві свідок зазначив, що був прийнятий у колгосп «Ленінська зірка» на посаду завідуючого гаражем-майстернею, згодом 03.09.1982 був переведений на посаду бригадира тракторної бригади, 25.10.1984 обраний головою профспілкового комітету колгоспу ім. «Ленінська зірка» і на вказаній посаді перебував до 11.01.1989, після чого звільнений. Весь стаж роботи у колгоспі підтверджується відповідними записами у трудовій книжці від 10.03.1975 з посиланням на дату та номер протоколів, наказів про прийняття та звільнення з роботи, копії яких додано до заяви. У заяві ОСОБА_3 вказує, що ОСОБА_1 , у періоди роботи свідка у колгоспі ім. «Ленінська зірка», з 10.02.1984 по 26.04.1985 повний робочий день працював на посаді експедитора цеху допоміжних промислів із виконанням всіх встановлених колгоспом трудоднів (а.с.59).

Відповідно до запису №14 трудової книжки ОСОБА_3 , 25.10.1984 свідок дійсно був обраний головою профспілкового комітету колгоспу «Ленінська зірка», даний запис скріплено печаткою зазначеного колгоспу (а.с.61).

Відповідно до запису № 16 трудової книжки серії НОМЕР_1 позивача 31.01.1986 прийнято на посаду завідуючого підсобними промислами, а згідно із записом №18, 25.12.1990 звільнено з роботи за ст. 38 КЗПП (за власним бажанням) (а.с.12).

Згідно із заявою співробітника позивача - ОСОБА_4 підтверджено період з 31.01.1986 по 25.12.1990 роботи ОСОБА_1 у колгоспі ім. «50-річчя Жовтня». Вказана заява зареєстрована в реєстрі за №69 та засвідчена керуючим справами виконавчого комітету Ланчинської селищної ради Іриною Забронською. У вказаній заяві свідок зазначив, що 15.12.1979 був прийнятий у колгосп «50-річчя Жовтня» робочим у будівельну бригаду, згодом 15.04.1980 був переведений на посаду столяра в столярний цех, де працював до 13.05.1991, після чого був звільнений. Підтверджує, що у період його роботи у колгоспі ім. «50-річчя Жовтня» з 31.01.1986 по 25.12.1990 повний робочий день працював ОСОБА_1 на посаді завідуючого підсобними промислами із виконанням всіх встановлених колгоспом трудоднів (а.с.63).

Відповідно до запису №7 трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 , 15.12.1979 даний свідок прийнятий на роботу у будівельну бригаду робочим, згідно запису №8, переведений столяром в столярний цех та у відповідності до запису №9, 13.05.1991 звільнений з роботи за ст. 38 КЗПП (за власним бажанням) (а.с.64).

Відповідно до запису №19 трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач 10.01.1991 прийнятий на посаду директора МП «Прут», у записі №20 зазначено, що 14.03.1993, в зв`язку з реорганізацією фірми, переведений директором АТ «Добробут», та у відповідності до запису №21, 30.06.1999 звільнений з роботи за власним бажанням (а.с.12).

Відтак, з урахуванням вищевказаних норм законодавства та правових висновків Верховного Суду, на переконання суду, стаж позивача за періоди з 05.08.1983 по 01.02.1984, з 10.02.1984 по 26.04.1985, з 31.01.1986 по 25.12.1990, з 10.01.1991 по 30.06.1999 підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 . До того ж, періоди роботи з 10.02.1984 по 26.04.1985 та 31.01.1986 по 25.12.1990, які додатково підтверджено засвідченими заявами двох свідків, які зазначили, що позивачем виконувався встановлений мінімум трудової участі у вказаних вище колгоспах, тому дані періоди повинні бути зараховані до страхового стажу при призначенні пенсії за віком.

Щодо періоду роботи з 06.07.1999 по 03.04.2001, а саме виходячи з аргументів відповідача - 2, що його не можливо зарахувати до страхового стажу по причині відсутності в базі даних реєстру застрахованих осіб, суд зазначає про таке.

Згідно із записом №22 трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач прийнятий на роботу менеджером по зв`язках з промисловістю та відповідно до запису №23 03.04.2001 звільнений з роботи за власним бажанням, дані записи скріплені печаткою ТОВ «СПАЙДЕР» та підписом відповідальної особи (а.с.65).

Право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг регламентовано положеннями статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 1 вказаного Закону встановлено, що страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За змістом частин 1 - 3, 10, 12 статті 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (п.1 ч.2 ст.6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Згідно з частиною 11, 12 статті 9 вказаного Закону у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Отже, обов`язок щодо сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника - роботодавця, оскільки він здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи - працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; роботодавців; застрахованих осіб; фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчих органів сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державного демографічного реєстру; податкових органів, територіальних органів Пенсійного фонду за результатами перевірок платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або в порядку міжвідомчого обміну інформацією;державної служби зайнятості; інших підприємств, установ, організацій та військових частин;компаній з управління активами; зберігачів; інших джерел, передбачених законодавством.

Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є складовою частиною Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок ведення якого встановлюється Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

З огляду на положення частини 1 статті 21 вищевказаного Закону саме страхувальник повинен направляти до реєстру відповідні відомості щодо здійснених виплат, проте роботодавцем позивача в оспорюваний період цього здійснено не було, у зв`язку з чим такі відомості у Реєстрі і відсутні.

Застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, відсутність оспорюваного періоду (з 06.07.1999 по 03.04.2001) в базі даних реєстру застрахованих осіб чи наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу такої особи періоду її роботи.

До того ж, записи за вищевказаний спірний період в трудовій книжці зроблено чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та невідповідностей, з посиланням на дати та номери відповідних наказів. Відсутні ознаки підчисток та підробок.

Щодо доводів відповідача-2 про перетинання періоду роботи з 06.07.1999 по 03.04.2001 з роботою позивача у ТОВ "АМП - Кривбас", суд зауважує.

Віповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а сформував правову позицію, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформления у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Натомість, відповідачем-2 відмовлено позивачу в призначенні пенсії та зарахуванні спірного стажу без будь-яких перевірок документів та дооформлень.

Докази визнання недостовірними записів у трудовій книжці, в т.ч. щодо спірного періоду роботи, відповідачами також не надано, у зв`язку з чим суд доходить висновку про безпідставність незарахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області даного періоду до страхового стажу..

Таким чином, вищезазначений період роботи ОСОБА_1 має бути зараховано до його страхового стажу, оскільки цей період підтверджується відомостями трудової книжки.

Стосовно прохання позивача зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 09.04.2001 по 04.09.2001, з 01.02.2005 по 10.03.2006 та з 25.06.2018 по 28.08.2018, суд зазначає, що у рішенні №33 від 30.01.2023 не вказано про не зарахування таких періодів до страхового стажу позивача та не аргументовано причини їх не зарахування. Однак зі змісту Додатку №3 Форми РС-право, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що періоди з 09.04.2001 по 04.09.2001, з 01.02.2005 по 10.03.2006 та з 25.06.2018 по 28.08.2018 не зараховано до страхового стажу позивача.

Також, відповідачем-1 у відзиві на позовну заяву зазначено, що зазначені періоди неможливо зарахувати, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості щодо позивача.

Як встановлено судом, відповідно до запису № 24 трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач 09.04.2001 прийнятий на посаду інженера науково-виробничого управління Інституту управління природними ресурсами та згідно із записом №25 звільнений з посади інженера науково-виробничого управління за власним бажанням 04.09.2001, даний запис скріплений печаткою та підписом відповідальної особи (а.с.13).

У відповідності до запису № 30 трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 прийнятий на роботу заступником директора ВТК «Сапсан" та відповідно до запису №31 звільнений з роботи за власним бажанням 10.03.2006, записи скріплені печаткою та підписом уповноваженої особи (а.с.15).

Згідно з записом №34 та №35 трудової книжки серії НОМЕР_1 25.06.2018 позивач прийнятий на роботу менеджером по зв`язках з промисловістю ТОВ "Наш Родовід"та 28.08.2018 звільнений за власним бажанням, записи скріплені печаткою та засвідчені відповідним підписом (а.с. 15-16).

Як виснував суд вище, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник. Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаних підприємствах, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Верховний Суд у постановах від 17 липня 2019 року (справа № 144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17) зробив висновок, згідно з яким, несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів роботи на підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Відтак, оскільки вищевказані періоди роботи підтверджені трудовою книжкою позивача, то повинні бути зараховані до його страхового стажу.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, відповідач- 2 як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності свого рішення.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 05.08.1983 по 01.02.1984, з 10.02.1984 по 26.04.1985, з 31.01.1986 по 25.12.1990, з 10.01.1991 по 30.06.1999, з 06.07.1999 по 03.04.2001, з 09.04.2001 по 04.09.2001, з 01.02.2005 по 10.03.2006, з 25.06.2018 по 28.08.2018.

За таких обставин, суд доходить висновку, що наявними є підстави для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №33 від 30.01.2023 та зобов`язання відповідача -1 зарахувати до загального страхового стажу позивача вищевказані періоди.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача-1 призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 23.01.2023, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 р. № 28-2, відповідачі є територіальними органами Пенсійного фонду України, а згідно із пп. 3 п.4 цього Положення організовують роботу управлінь Фонду, зокрема щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій.

Отже, питання призначення і виплати пенсій належить до виключної компетенції пенсійного органу.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.80 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У постанові від 05.09.2018 у справі № 826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 2340/2921/18.

Суд зазначає, що наявність та відповідність сукупності всіх необхідних критеріїв для призначення пенсії належить до виключної компетенції пенсійного органу.

Підсумовуючи наведене та враховуючи встановлену протиправність спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №33 від 30.01.2023, а також беручи до уваги дискреційність повноважень органів Пенсійного фонду з питань призначення громадянам пенсійних виплат, суд вважає, що для відновлення порушених прав позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 05.08.1983 по 01.02.1984, з 10.02.1984 по 26.04.1985, з 31.01.1986 по 25.12.1990, з 10.01.1991 по 30.06.1999, з 06.07.1999 по 03.04.2001, з 09.04.2001 по 04.09.2001, з 01.02.2005 по 10.03.2006, з 25.06.2018 по 28.08.2018 та повторно розглянути його заяву від 23.01.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та у порядку, строк і спосіб, визначені законодавством, прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволення позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України). Разом з тим, у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина 8 статті 139 КАС України). .

Оскільки передумовою для виникнення цього спору стало протиправне рішення відповідача-2, суд вважає за необхідне компенсувати судові витрати позивача у повному розмірі саме з останнього.

Як наслідок, на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області підлягає стягненню сплачений згідно квитанції про сплату від 30.04.2023, судовий збір в розмірі 1073.60 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №33 від 30.01.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до загального страхового стажу періоди роботи:

- у колгоспі «Україна» на посаді майстер технолог цеху допоміжних підсобних промислів у період з 05.08.1983 по 01.02.1984;

- у колгоспі «Ленінська зірка» на посаді експедитор цеху допоміжних промислів у періоди з 10.02.1984 по 26.04.1985;

- у колгоспі «50-річчя Жовтня» на посаді завідуючого підсобними промислами у періоди з 31.01.1986 по 25.12.1990;

- у МП «Прут» на посаді директора у період з 10.01.1991 по 30.06.1999;

- у ТОВ «Спайдер» на посаді менеджера по зв`язках з промисловістю у період з 06.07.1999 по 03.04.2001;

- в Інституті управління природними ресурсами на посаді інженера науково-виробничого управління з 09.04.2001 по 04.09.2001;

- у виробничій торгівельній компанії «Сапсан» на посаді заступника директора з 01.02.2005 по 10.03.2006;

- у ТОВ «Наш Родовід» на посаді менеджера по зв`язках з промисловістю з 25.06.2018 по 28.08.2018 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.01.2023 про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, вул.. Набережна Перемоги, 26, м.Дніпро, Дніпропетровська область, 49000) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було поданj/

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.