Справа № 420/13825/23
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2024-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/13825/23

Перша інстанція: суддя Марин П.П.,

повний текст судового рішення

складено 21.11.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУДМС), та просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 25.05.2023 року №79-23 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати ДМС повторно розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, уродженцем Краснодарського краю, Гулькевичський район, м.Гулькевичі. За національністю росіянин, за віросповіданням християнин-православний. Рідна мова російська. За сімейним станом не одружений, діти - донька 14.02.2015 року. Позивач має освіту вищу, яку здобув на території рф в Новочеркаській меліоративній академії в період з 2002-2007 років у місті Новочеркаськ, Ростовська область. Має наукову ступінь - кандидат технічних наук, яку отримав в місті Волгоград в 2016 році у Волгоградському аграрному інституті. В країні громадянської належності позивач працював на посаді директора ТОВ «Транс Гарант» (юридична адреса рф Краснодарський край Гулькевичський район с.Майкопське, Промзона) в період 2009 по 2018 років. На території України не працює. Ані заявник, ані її близькі родичі ніколи не були членами релігійних або військових організацій ані в рф, ані на території України. В період з 2015 року по 2018 рік був депутатом районної ради муніципального осередку Гульвичський район, Краснодарський край, рф. В 2018 році був взятий під варту у зв`язку із кримінальним переслідуванням та згодом шляхом голосування депутатів зазначеної ради був позбавлений депутатського мандату.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 разом з цивільною дружиною ОСОБА_2 виїхав з російської федерації у вантажному відсіку вантажного автомобілю нелегально через КП Гоптівка Харківська область разом із а двома дітьми. Після чого всі разом приїхали до м.Одеса. На територію України потрапив 2021 року нелегально.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Управлінням з питань захисту шукачів та соціальної інтеграції ГУДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви позивача Управлінням з питань захисту шукачів та соціальної інтеграції ГУДМС складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.04.2023 року, справа №2021OD0136.

Відповідно до зазначеного висновку, міграційною службою встановлено, що аналізуючи наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до положень п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року (далі Закон), встановлено, що відомості, надані заявником, суперечать міжнародним вимогам сфери міжнародного захисту та не відповідають положенням Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 №8043/04.

Так, заявник звернувся до підрозділу ДМС у сфері міжнародного захисту з дотриманням вимог щодо «якомога раніше» (до України потрапив 05.08.2021 року, незаконним шляхом, звернення із заявою відбулось 26.08.2021 року), що позитивно трактується на користь заявника.

Разом з тим, позивач не зробив реальної спроби обґрунтувати заяву, і на думку міграційного органу пов`язано це з наступним: відомості загального характеру (установчі дані, громадянська належність до громадян рф, депутатська діяльність, бізнес сфера, перевищення повноважень посадовцями фсб під час затримання заявника 09.08.2018 року) - визнаються територіальним органом ДМС достовірними. Разом з тим, під час підготовки рекомендаційної позиції зроблено узагальнений висновок, що заявник задля уникнення кримінальної відповідальності на території рф надавав спотворені та недостовірні відомості для підсилення ймовірної історії переслідування, з посиланням на загальні відомості як доказ.

За результатами опитування можливо зробити висновок, що позивач використовує загальні відомості та відомі документальні факти задля просування недостовірної інформації. Саме тому в рамках протоколів співбесід відповіді на запитання мали звужений та загальний характер, з посиланнями на надання документальних доказів.

Крім того, в заявника відсутні будь-які документи, що можуть підтвердити історію переслідування або дискримінацію чи побоювання, в шукача захисту відсутні однакові правові позиції, на яких ґрунтується суб`єктивне побоювання.

За результатами опитування зроблено висновок, що всі твердження позивача, окрім загальних (власні установчі дані, країна походження, країна проживання, депутатська діяльність та бізнес сфера), мають суперечливий характер.

Враховуючи викладене позивач не заслуговує на довіру.

На додаток до попереднього аналізу, яким встановлено відсутність переслідування, побоювань та дискримінації, відповідно до вимог п.1 та 13 ч.1 статті 1 Закону, встановлені наступні істотні елементи, що вказують на необґрунтованість побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також на відсутність фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування стосовно нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання:

- позивач дотримується традиційних канонів релігії (анкета від 09.09.2021 року, арк. 2);

- позивач не займався на території рф активною діяльністю проти чинної влади чи протидією корупції, був представником провладної партії «Єдина Росія», будь яких погроз, переслідування, побоювань, дискримінації через політичні переконання - не зазнавав;

- позивач не обіймав вищі або інші чини на території рф;

- позивач ніколи не перебував у складі опозиційних структур, а елемент захисту прав третіх осіб, зокрема з числа українського бізнесу - перевірено та спростовано;

- позивач особисто підтвердив факт відсутності ймовірності застосування до нього смертної кари;

- позивача не переслідували, будь-які побоювання та дискримінація по елементам: раси, громадянства, національності, віросповідання - не виявлені;

- елементи належності до окремої соціальної групи або переслідування через політичні переконання - перевірено та спростовано;

- відповідно до проведеного аналізу встановлено, що заявник використовував захист власних інтересів, прав, свобод і обов`язків шляхом: самостійного звернення до низки державних і правоохоронних структур, використання адвокатів у кількості 9-ти осіб, будь які заборони у контексті захисту та відстоювання інтересів на території рф, у тому числі через судові інстанції - не виявлено;

- проведеним аналізом документальних доказів також спростована безпідставність потрапляння заявника у поле зору органів фсб, так як його бізнес структури були пов`язані з систематичним порушенням податкового законодавства;

- територіальним органом ДМС підтверджено факт застосування до заявника фізичної сили з боку фсб, що відбулось 09.08.2018 року. Разом з тим, документальними доказами підтверджено факт існування скарг на визначені дії. У цьому контексті факт передачі хабаря лише обтяжує ситуацію заявника в форматі захисту власних інтересів на території рф. Крім того, встановлено, що суб`єкти переслідування (співробітники фсб) звільнені, стосовно них ведеться кримінальне провадження;

- щодо питання доведення до реалізації кримінального провадження стосовно посадовців фсб через застосування фізичної сили та передачі хабара, за аналогією кримінальної справи проти заявника - спростовано безпідставність та безрезультатність захисту прав і свобод шукача захисту в рф. За таких умов, відповідно до п. 35 Директиви Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу від 13.12.2011 № 2011/95/ЄС, загальна незадовільна ситуація в системі судоустрою рф та відповідні ризики, на які наражається все населення країни або частина її населення - не створює індивідуальної загрози, яку можна кваліфікувати як серйозну шкоду;

- щодо ситуації з близькими родичами заявника. Зазначений елемент є спільним у контексті застосування міжнародного права. Так, відповідно до п.36 Директиви Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу від 12.2011 № 2011/95/ЄС, при відповідному аналізі «кейсу» заявника, національні органи влади сфери міжнародного захисту проводять аналіз ситуації з близькими родичами шукача захисту. Встановлено, що близькі родичі: матір, рідні брати, колишня дружина та дитина залишились проживати на території країни громадянської належності.

Проведеним аналізом документальних доказів та усних тверджень заявника встановлено, що члени сім`ї заявника на території рф не зазнають переслідувань, відсутні побоювання або дискримінація. Зазначене підтверджується самостійно заявником.

Звертається увага, що заявник пов`язує це з тим, що жоден з його родичів не належав до депутатської або підприємницької діяльності, що унеможливлювало їх переслідування з боку фсб або правоохоронних структур.

Разом з тим, територіальним підрозділом ДМС встановлено факти, що спростовують таке твердження шукача захисту.

У висновку вказується, що заявник надає суперечливу та неправдиву інформацію щодо подій, які відбувались з ним протягом 2016-2021 рр.

За таких умов, а також через повне спростування тверджень заявника, інформація про виникнення проблем із правоохоронними структурами через підтримку бізнес кіл, зокрема з числа українського бізнесу - вважаються недостовірними.

Окрім того, до категорії надання недостовірної інформації належить: предмет кримінальної справи та начебто неофіційна діяльність правоохоронних структур, яку заявник відносить до зловживання або перевищення повноважень.

Таким чином, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту не встановлено елементів переслідувань, утисків або дискримінації по відношенню до нього за конвенційними ознаками визначення статусу біженця на період його проживання на території країни громадянської залежності.

Відмова заявнику у задоволенні клопотання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не призведе до порушення норм права, передбачених Європейською Конвенцією з прав людини від 04.11.1950 року та Протоколів до неї, ратифікованих у нашій країні Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР.

Окрім того, відмовляючи особі у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС не позбавляє шукача захисту права залишатись на території України, якщо він має інші законодавчо визначені для цього підстави.

25.05.2023 року ДМС України прийнято рішення №79-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Вважаючи таке рішення ДМС протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що у висновку відповідачем не наведена актуальна інформація по країні походження позивача. При цьому, відповідач посилається лише на Керівництво з процедур та критеріїв визначення статусу біженців та тематичні рекомендації з міжнародного захисту згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що розміщене на сайті УВКБ ООН 01.12.2013 року.

Також суд вказував на те, що відповідачем не було проведено аналізу ризиків повернення позивача до країни походження, в той час як надані позивачем відомості з різних джерел інформації свідчать про необхідність ретельного вивчення інформації щодо країни походження позивача та аналізування щодо суб`єктивних та об`єктивних причин побоювання позивачем переслідування, затримання або арешту за його позицію, в т.ч. вже на території України.

На переконання суду, викладене свідчить про те, що відповідач не дослідив інформацію по країні походження позивача з достовірних джерел та зробив передчасні висновки про очевидну необґрунтованість заяви позивача та відсутність щодо нього умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом.

Так, згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у ч.5 ст.5 Закону особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно із ч.1 ст.7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною одинадцятою ст.9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Так, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 до прибуття в Україну, а саме у період 2009 по 2018 років працював на посаді директора ТОВ «Транс Гарант».

Слід звернути увагу на те, що у поданій до міграційного органу заяві про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказував на те, що йому загрожує небезпека також у зв`язку із діяльністю, пов`язаною із захистом потерпілих від дій влади, сприяння правам підприємців та суб`єктів зовнішньо-економічної діяльності, яких переслідують правоохоронні органи рф за проукраїнську політичну позицію, а також їх співпрацю з бізнесом в України.

Колегія суддів враховує, що аналіз матеріалів справи дозволив міграційному органу дійти висновку про відсутність підтримки ОСОБА_1 українських підприємств. Також міграційним органом було проаналізовано суб`єкта підприємницької діяльності, з яким фірмою Транс Гарант здійснювалась господарська діяльність ТОВ Російські олії, та встановлено, що керівники вказаного ТОВ не мали належності до держави Україна або українського бізнесу, ТОВ не мали іноземних партнерів, зокрема, з числа українського бізнесу, компанія Російські олії продовжує діяльність на території РФ навіть у 2023 році.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_1 не здійснював будь-яку підтримку українського бізнесу.

У поясненнях, наданих органам ДМС при співбесіді та анкетуванні, заявник вказував на те, що до моменту виїзду на територію України він піддавався переслідуванням на території рф, окрім того був поміщений у СІЗО. Заявник зазначив, що з 2016 році співробітниками фсб постійно здійснювались перевірки, обшуки на підприємстві, де він працював, з метою, як вказує останній, перевірки співпраці з організацією Русские масла та примушування їх надати неправдиві свідчення стосовно діяльності вказаного підприємства. Також, заявник вказував на його затримання співробітниками фсб та порушення кримінальних справ проти нього.

В свою чергу, право на визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник пов`язує саме зі своєю громадянською та політичною діяльністю.

Як встановлено судом з письмових пояснень позивача, матеріалів справи та не заперечується відповідачем, позивач мав депутатський мандат від провладної партії «єдина росія», депутатські повноваження склав за своєю заявою внаслідок незгоди з політикою партії. До моменту виїзду на територію України позивач піддавався переслідуванням на території рф, окрім того був поміщений у СІЗО рф. Також, доказом об`єктивного побоювання стати жертвою переслідування у країні походження позивача є публікації у ЗМІ.

Разом з тим, суд вважає обґрунтованими доводи представника позивача, що з огляду на переслідування позивача органами, що здійснюють досудове розслідування, відкриття проти нього та його цивільної дружини кримінальних справ та, з урахуванням того, що позивач звернувся із заявою про наданням статусу біженця, враховуючи і теперішню ситуацію між країнами, ОСОБА_1 оцінює ситуацію, що склалася навколо нього, як таку, що несе загрозу не тільки його переслідування в країні походження, а й його життю та свободі. Щодо об`єктивної сторони, то, зважаючи на окупацію АР Крим у 2014 році російською федерацією, а в 2022 році розв`язанням повномасштабної війни в Україні, то критика позивача, яка висловлювалась ним на рахунок органів влади та фсб, в тому числі за переслідування через зв`язок з українськими компаніями, об`єктивно вказує про обґрунтованість побоювань в переслідуванні. Як доказ, зокрема стаття в мережі Інтернет: «Росиян продолжают наказывать за критику власти» (посилання, на статтю https://www.vedomosti.ru/politics/articles/2019/10/28/814920-rossivan-prodolzhavut-nakazivat).

Також відповідач підтверджує, що позивачем робились грошові внески на потреби ЗСУ, що також підтверджує небезпеку перебування позивача у країні походження.

Серед іншого, відповідачем ставиться під сумнів достовірність листів громадської організації ГО «Європейський напрямок», які було надано на підтвердження гуманітарної (волонтерської діяльності) позивача.

Міграційний орган посилався на те, що керівник громадської організації Європейський напрямок пов`язаний з низкою кримінальних справ та особами у сфері підробки документів, зв`язками із російською федерацією, яка є агресором для України.

Крім того, в ході розгляду заяви позивача міграційним органом встановлено, що він разом із своєю цивільною дружиною проживали за однією адресою розташування громадської організації Європейський напрямок в м.Одеса. З цього приводу шукач захисту пояснив, що він разом із цивільною дружиною орендують квартиру в голови громадської організації ОСОБА_3 .

З огляду на викладене та враховуючи, що співставленням інформації, отриманої від заявника та від його цивільної дружини, міграційним органом встановлено наявність суперечностей, зокрема, щодо дати початку волонтерської діяльності, об`єктів передачі гуманітарних товарів, предметів допомоги, міграційний орган посилався на не можливість підтвердження факту дійсного здійснення заявницею волонтерської діяльності.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що позивачем були надані докази здійснення грошових внесків на потреби ЗСУ, дітей війни, а саме платіжні квитанції АТ ПриватБанк.

Однак вказаним обставинам міграційний орган належної оцінки не надав.

Крім того, ставлячи під сумнів достовірність листів громадської організації ГО Європейський напрямок, які були надані на підтвердження гуманітарної (волонтерської діяльності) позивача, відповідач фактично не здійснив жодних дій з метою перевірки достовірності викладеної у цих листах інформації, тобто сумніви відповідача жодним чином не підтверджені, відтак є лише суб`єктивними судженнями.

Окрім того, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, міграційним органом не було проаналізовано інформацію по країні походження заявника, не було проведено аналізу ризиків повернення позивача до країни походження, в той час як надані позивачем відомості з різних джерел інформації свідчать про необхідність ретельного вивчення інформації щодо країни походження позивача та аналізування щодо суб`єктивних та об`єктивних причин побоювання позивачем переслідування, затримання або арешту за його позицію, в т.ч. проявлену вже на території України.

Так, правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за № 1146/19884).

Згідно п.5.1 вказаних Правил № 649 оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Аналогічні вимоги містить Директива 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту (зі змінами), ст. 4(3) (а), згідно якої оцінка клопотання про надання міжнародного захисту повинна проводитися на індивідуальній основі, при цьому необхідно враховувати всі істотні факти стосовно країни походження, які є дійсними на момент прийняття рішення по справі, в тому числі закони і норми країни походження та способи їх застосування.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на висновок рішення ЄСПЛ у справі Суфі та Елмі проти Великобританії (Sufi and Elmi v. United Kingdom), 8319/07 та 11449/07, 28 червня 2011 р., п. 215, згідно якого якщо заявник не був екстрадований або депортований на час розгляду судом справи, дійсним часом буде час розгляду справи в Суді (див. справу Сааді проти Італії). Необхідна комплексна оцінка, оскільки ситуація в країні призначення може змінитися протягом часу. Навіть при тому, що історичні обставини становлять інтерес в тій мірі, і якій вони можуть пролити світло на поточну ситуацію та її можливий розвиток, саме теперішні умови є вирішальними...

Також, у рішенні ЄСПЛ у справі Салах Шеех проти Нідерландів (Salah Sheekh v. The Netherlands), 1948/04, 11 січня 2007 року, п. 135-137, зазначено наступне ...Перш за все, Суд, як і раніше, заявляє, що Держави-учасниці мають право, згідно з загальновизнаними нормами міжнародного права і з урахуванням їх договірних зобов`язань, включаючи Конвенцію, контролювати в`їзд, проживання та висилку іноземців. Право на політичний притулок не міститься ні в Конвенції, ні в протоколах до неї. Проте, при здійсненні свого права висилати таких іноземців, Держави-учасниці повинні враховувати статтю 3 Конвенції, яка закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства і в абсолютних виразах забороняє тортури або нелюдське чи принижуюче гідність поводження або покарання, незалежно від проводження жертви, яким би небажаним чи небезпечним воно не було. Висилка іноземця може призвести до проблеми відповідно до цього положення, і, отже, відповідальності держави, що висилає, відповідно до Конвенції, де описані серйозні аргументи, які дають підстави вважати, що даній особі, у разі висилки, загрожуватиме реальна небезпека стати в приймаючій країні жертвою поводження, яке суперечить статті 3. За таких обставин стаття 3 має на увазі зобов`язання не висилати особу в таку країну (див., наприклад, Хілал проти Великобританії, № 45276/99, § 59, ЄСПЛ 2001-II, і Ахмед проти Австрії, рішення від 17 грудня 1996 року, Звіти щодо постанов і рішень 1996 VI, стор. 2206, §§ 38-41). Встановлення відповідальності держави, що висилає, відповідно до статті 3, неминуче вимагає оцінки умов в приймаючій країні у співставленні з критеріями статті 3 Конвенції (див. Маматкулов і Аскаров проти Туреччини [GC], №№ 46827/99 і 46951/99, ЄСПЛ 2005-I, § 67). При визначенні того, чи було надано достатньо доказів, що заявник зазнає реальної небезпеки, у разі видворення, стати жертвою поводження, забороненого статтею 3, Суд при розгляді питання повинен спиратися на всі матеріали, подані йому, або, при необхідності, матеріали, отримані за власною ініціативою, зокрема, коли заявник або третя сторона в розумінні статті 36 Конвенції надає вмотивовані аргументи, які змушують засумніватися в точності інформації, на яку посилається країна-відповідач. Відносно матеріалів, отриманих за власною ініціативою, Суд вважає, що, враховуючи абсолютний характер захисту, що надається статтею 3, він повинен бути задоволений тим, що оцінка, проведена владними органами Держави-учасниці, є адекватною і достатньою підтверджується вітчизняними матеріалами, а також матеріалами, що надійшли з інших надійних і об`єктивних джерел, таких як, наприклад, інших Держав-учасниць або не учасниць, установ Організації Об`єднаних Націй та авторитетних неурядових організацій. Виконуючи завдання щодо нагляду відповідно до статті 19 Конвенції, було б занадто вузьким підходом відповідно до статті 3 у випадках, що стосуються іноземців, яким загрожує висилка або екстрадиція, якби Суд, як міжнародний суд з прав людини, враховував тільки матеріали, надані внутрішніми органами Держави-учасниці, не порівнюючи їх з матеріалами з інших надійних і об`єктивних джерел. Це також дає підстави вважати, що для оцінки можливого ризику поводження, що суперечить статті 3, стосовно іноземців, яким загрожує висилка або екстрадиція, необхідно проводити комплексну оцінку, починаючи з поточного моменту, оскільки ситуація в країні призначення може з часом змінитися. Так-як в подібних випадках природа відповідальності Держав-учасниць відповідно до статті 3 полягає в можливості наразити особу на ризик жорстокого поводження, існування ризику слід оцінювати, перш за все, з урахуванням тих фактів, які були відомі або повинні були бути відомі Державі-учасниці на момент видворення (див. Вілвараджа та інші, згадане вище, стор. 36, § 107). В даному випадку, враховуючи, що заявник не був видворений, часом, що має суттєве значення, є час розгляду Судом справи. Навіть при тому, що історична позиція становить інтерес в тій мірі, в якій вона може пролити світло на поточну ситуацію та її можливий розвиток, вирішальними є теперішні умови і, отже, необхідно брати до уваги ту інформацію, яка стала відомою після прийняття остаточного рішення вітчизняними органами державної влади (див. Чахал проти Сполученого Королівства, постанова від 15 листопада 1996 року, стор. 1856 і 1859, §§ 86 і 97, Звіти 1996-V; H.L.R. проти Франції, 9 квітня 1997 року, Звіти 1997-III, стор 758, § 37; та Маматкулов і Аскаров, згадане вище, § 69).

Згідно рішення ЄСПЛ у справі Венкадаяласарма проти Нідерландів (Venkadajalasarma v. The Netherlands), 58510/00, 17 лютого 2004 р., п. 67, Суд повинен оцінити, чи існує в даний час і в нинішній ситуації реальний ризик для заявника стати жертвою поводження, зазначеного у Статті 3, якщо він буде повернутий до країни свого походження.

При цьому, згідно рішення ЄСПЛ у справі Суфі та Елмі проти Великобританії (Sufi and Elmi v. United Kingdom), 8319/07 та 11449/07, 28 червня 2011 року, п. 230-233, при оцінці достовірності матеріалу країни, необхідно брати до уваги його джерело, зокрема, ступінь його незалежності, достовірності та об`єктивності. Щодо повідомлень необхідно зважати на авторитет і репутацію автора, серйозність досліджень, за допомогою яких вони були складені, узгодженість їх висновків та їх підтвердження іншими джерелами.

Таким чином, наведеними вимогами Правил №649, Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року, а також рішеннями ЄСПЛ, прямо передбачено, що при оцінці заяви позивача міграційний орган мав дослідити інформацію по країні походження на момент прийняття рішення щодо заяви. Відповідач мав виходити з того, що вирішальними є теперішні умови, тобто, умови, що склалися на момент прийняття відповідного рішення за заявою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжується до теперішнього часу.

Таким чином, загальновідомим є факт того, що станом на момент розгляду міграційним органом заяви позивача, а також на даний час Україна знаходиться у стані війни з російською федерацією, в якій країна походження позивача є агресором.

Однак, розглядаючи заяву позивача та приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не дослідив інформацію по країні походження позивача на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі з урахуванням тверджень позивача про здійснення ним волонтерської діяльності в Україні, підтримку Збройних Сил України, не здійснив оцінку можливих наслідків цієї діяльності для позивача у разі повернення його до країни походження.

Апеляційний суд також відхиляє посилання апелянта на те що на те, що при наданні оцінки наявності підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, міграційним органом була проаналізована інформація по країні походження, оскільки у висновку, який складений за результатами розгляду заяви позивача, міститься посилання лише на інформаційні матеріали, надані позивачем у підтримку своєї позиції, які датовані 2015-2016 роками, 2020-2021 роками. Також міститься посилання на ІКП, яке розміщене на сайті УВКБ ООН 01.12.2013 року. Проте, будь-які посилання на дослідження відповідачем інформації по країні походження станом на момент складання висновку відсутні.

Колегія суддів зазначає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася у її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Оцінка побоюванням особи, яка звертається до Державної міграційної служби України, обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка звернулась за захистом, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Таким чином наявність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слід встановлювати із сукупної оцінки доводів заявника та обставин справи в контексті актуальної інформації по країні його походження, чого міграційним органом здійснено не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що оскаржуване рішення ДМС України від 25.05.2023 року №79-23 є протиправним та підлягає скасуванню, а заява позивача підлягає повторному розгляду з урахуванням висновків суду.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук