Справа № 300/2261/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 300/2261/23 пров. № А/857/17236/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року у справі № 380/2261/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними-

суддя у І інстанції Матуляк Я.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце винесення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, установленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовців, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану»;

-.зобо?язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити додаткову винагороду ОСОБА_1 за період березень, червень, серпень, листопад, грудень, 2022 року, січень-березень 2023 року відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, з відрахуванням податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , у періоди з 21.03.2022 по 26.04.2022 та з 23.06.2022 по 12.07.2022 брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації.

Зазначає, що 26.04.2022 позивач отримав мінно-вибухову травму під час виконання обов`язків військової служби.

Позивач вказав, що у періоди з 26.04.2022 по 23.05.2022, з 11.07.2022 по 09.09.2022, з 30.09.2022 по 13.10.2022, з 21.10.2022 по 28.10.2022 та з 30.11.2022 по 06.01.2023 перебував на стаціонарному лікуванні.

Крім цього у періоди з 24.05.2022 по 22.06.2022 та з 07.01.2023 по 05.02.2023 перебував у відпустці за станом здоров`я. Так, згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28.02.2022 № 168 на період дії воєнного стану, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 грн щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Проте, відповідач не здійснив нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди передбаченої пунктом 1 постанови №168 за березень, червень, серпень, листопад, грудень 2022 року та за січень-березень 2023 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці за станом здоров`я за періоди з 01.06.2022 по 22.06.2022 та з 30.11.2022 по 05.02.2023 виходячи з розміру 100000 грн. на місяць.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, встановлену пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці за станом здоров`я за періоди з 01.06.2022 по 22.06.2022 та з 30.11.2022 по 05.02.2023 виходячи з розміру 100000 грн. на місяць, з урахуванням проведених виплат за ці періоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог, покликається на те, що відповідно до абзаців 3-4 постанови Кабінету Міністрів України №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану від 28.02.2022 передбачено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;

Так, визначення ступеня тяжкості травм проводиться відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України №370 від 04.07.2007 «Про затвердження Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості». Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №143 від 24.05.2022, позивач перебував у відпустці за станом здоров`я у період з 24 травня 2022 року по 22 червня 2022 року.

Апелянт зазначає, що відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 23.05.2022 за №157/ЗСУ зазначено, що ОСОБА_1 потребував відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів, проте вказаній довідці не міститься жодної інформації про ступінь тяжкості поранення отриманого позивачем.

Таким чином, на думку скаржника у зв`язку відсутністю ступеня тяжкості поранення у висновку ВЛК від 23.05.2022 за №157/ЗСУ позивач за час перебування у відпустці за станом здоров`я у період з 24.05.2022 по 22.06.2022 не мав права на отримання додаткової винагороди передбаченої постановою КМУ №168.

Також, апелянт зазначає, що у період з 30.11.2022 по 06.01.2023 позивач перебував на лікуванні у закладах охорони здоров`я із захворюваннями, шо не пов`язані із проходженням військової служби та захистом Батьківщини, а тому не мав права на отримання права на отримання додаткової винагороди передбаченої постановою КМУ №168.

Поряд з цим, апелянт звертає увагу апеляційного суду, що у період з 07.01.2023 по 05.02.2023 відповідно до висновку ВЛК №1917 від 05.01.2023 позивач перебував у відпустці у зв`язку із наявністю захворювань, пов`язаного із захистом Батьківщини, однак вказаній довідці не зазначено інформації про ступінь тяжкості поранення отриманого позивачем, у зв`язку з цим виплата додаткової винагороди у розмірі 100000 відповідно до постанови КМУ №168 не передбачено.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити а рішення суду першої інстанції скасувати.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 28.02.2022 за №46 з 28.02.2022 зараховано на всі види забезпечення.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 16.04.2022 за №120 позивач з 21.03.2022 перебуває на службі у вказаній військовій часті.

Як вбачається з довідки військової частини НОМЕР_1 від 03.12.2022 за №517, солдат ОСОБА_1 у періоди з 21.03.2022 по 26.04.2022 та з 23.06.2022 по 12.07.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації.

Згідно довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 12.07.2022 за №694/1687, солдат ОСОБА_1 26.04.2022 о 12:00 год поблизу населеного пункту Олександрівка, Донецької області, під час виконання завдання за призначенням, де здійснював фортифікаційне обладнання вогневих позицій, в результаті артилерійського обстрілу з території тимчасово непідконтрольній ЗСУ, отримав мінно-вибухову травму, акуботравму. Вказані поранення отримані під час виконання обов`язків військової служби та пов`язані із захистом Батьківщини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у періоди з 29.04.2022 по 13.05.2022, з 13.05.2022 по 23.05.2022, з 11.07.2022 по 25.07.2022, з 26.07.2022 по 02.08.2022, з 03.08.2022 по 16.08.2022, з 17.08.2022 по 09.09.2022, з 30.09.2022 по 13.10.2022, з 21.10.2022 по 28.10.2022, з 30.11.2022 по 12.12.2022, з 13.12.2022 по 06.01.2023 перебував на стаціонарному лікуванні. Вказані обставини підтверджуються копіями виписок за №3624, №673, №5145, №5485, №6996, №8306, №10515, №1157, №13823, №14010 відповідно.

Згідно довідки військово-лікарської комісії №157/ЗСУ, ОСОБА_1 проведено медичний огляд комісією при ДУ «ТМО МВС України по Кіровоградській області» 23.05.2022, та він потребував відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

Також, згідно довідок військово-лікарської комісії від 08.09.2022 за №976 та від 05.01.2023 за №1917 позивач потребував відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

10.02.2023 позивач звернувся із рапортом до відповідача, в якому просив виплатити додаткову винагороду передбачену постановою №168 за березень, квітень, червень, липень, грудень 2022 року та за січень-лютий 2023 року.

17.03.2023 позивач повторно звернувся із рапортом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив виплатити додаткову винагороду передбачену постановою №168 за березень, квітень, липень, грудень 2022 року та за січень-лютий 2023 року

Відповіді відповідача на вказані рапорти позивача в матеріалах справи відсутні.

Вважаючи такі бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за періоди з 21.03.2022 по 31.03.2022 та з 23.06.2022 по 30.06.2022 має право на виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у вказаних заходах, а за періоди з 01.06.2022 по 22.06.2022, з 01.08.2022 по 31.08.2022, з 30.11.2022 по 05.02.2023 в розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць, як строку перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці за станом здоров`я.

Одночасно, суд зазначив, що згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 28.02.2022 по 18.04.2023, позивачу за березень та червень 2022 року нарахована та виплачена додаткова винагорода встановлена постановою №168 виходячи в розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації. За серпень 2022 року ОСОБА_1 виплачена додаткова винагорода встановлена постановою №168 за строк перебування позивача на стаціонарному лікуванні виходячи в розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць.

Таким чином, за періоди з 21.03.2022 по 31.03.2022, з 23.06.2022 по 30.06.2022 та з 01.08.2022 по 31.08.2022 відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_1 додаткову винагороду, тому позовна вимога до військової частини НОМЕР_1 в частині зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду відповідно до п.1 постанови №168 за вказані періоди не підлягає задоволенню.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII з наступними змінами та доповненнями (далі Закон України №2232-ХІІ), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями (далі Закон України № 2011-XII).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (частина четверта статті 9 цього Закону).

У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому неодноразово було продовжено строк дії воєнного стану.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 року прийнята постанова «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168, пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 зазначеної постанови передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

01 квітня 2022 року постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168» №400 внесено зміни до вказаної вище постанови, згідно з якими до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв?язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов?язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров?я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров?я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Згідно з пунктом 2 цієї постанови, вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Отже, виходячи зі змісту наведених постанов Уряду додаткова винагорода у розмірі 100000,00 грн на місяць виплачується, зокрема, військовослужбовцям, які отримали поранення (контузію, травму, каліцтво), пов?язані із захистом Батьківщини, у період перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров?я (включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров?я до іншого), та за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення (за висновком ВЛК).

З доводів позивача вбачається, що відповідач не здійснив нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди передбаченої пунктом 1 постанови №168 за березень, червень, серпень, листопад, грудень 2022 року та за січень-березень 2023 року.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими доводами позивача з наступних міркувань.

На виконання вимог ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2024 року відповідач подав до суду апеляційної інстанції додаткові докази а саме: витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.01.2023 року № 24, довідку про доходи ОСОБА_1 , розрахунок переплати (недоплати) грошового забезпечення.

Як вбачається з довідки про доходи за період з березня 2022 року по березень 2023 року позивачу виплачувалися додаткова винагорода додаткова винагорода відповідно до Постанови № 168 в розмірах: за березень 2022 року нараховано 32258,06, квітень 2022 року нараховано 100000,00, травень2022 року нараховано 100000,00, червень 2022 року нараховано 30000,00, липень 2022 року нараховано 100000,00, серпень 2022 року нараховано 100000,00, вересень 2022 року нараховано 100000,00, жовтень 2022 року нараховано 100000,00, листопад 2022 року нараховано 0.00, грудень 2022 року нараховано 30000,00, січень 2023 року нараховано 30000,00, лютий 2023 року нараховано 0.00, березень 2023 року нараховано 0.00.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.01.2023 року № 24 внесено зміни до наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 02.07.2022 № 808, від 03.08.2022 №907, від 03.09.2022 №1025, та від 03.10.2022 №1136, від 03.11.2022 №13 5 8, від 03.12/2022 №1624.

Відтак, судом апеляційної інстанції встановлено, що вищевказаним наказом утримано виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у грудні 2022 року та січні, лютому, березні 2023 року.

Матеріали справи не містять доказів того, що наказ командира Військової частини оскаржено позивачем чи скасовано в установленому порядку.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу, за період з 01.06.2022 по 22.06.2022, та з 30.11.2022 по 05.02.2023 додаткової винагороди у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» оскільки додаткова винагорода утримується у зв`язку з переплатою позивачу грошового забезпечення за період липень-жовтень 2022 року в сумі 255161, 29, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.01.2023 року № 24.

В межах даної справи позивач також не оскаржує вказаний наказ, тому судом не досліджується питання правомірності утримання грошового забезпечення за період липень-жовтень 2022 року.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Докази надають суду учасники справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Нормами ч.ч. 1-3 ст. 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стосовно інших посилань учасників справи, то суд зазначає, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року у справі № 300/2261/23 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 21 лютого 2024 року