Справа № 600/5871/23-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/5871/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого звернувся адвокат Шевченко Олег Анатолійович до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач) до військової частини НОМЕР_1 (відповідач) з такими позовними вимогами:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами відповідно до ч. 4 п. 2 г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із здійсненням постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 з військової частини за сімейними обставинами відповідно до ч. 4 п. 2 г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із здійсненням постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . В кінці березня 2023 року ним подано рапорт до в/ч НОМЕР_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами (здійснення постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи). Однак, листом від 24.05.2023 за вих. № 1504/1068 відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення. Із вказаним позивач не погоджується, тому звернувся до суду із цим позовом.

Не погоджуючись із позовними вимогами, відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що в своєму рапорті підставою для звільнення з військової служби позивач зазначав необхідність здійснення постійного догляду за його бабусею ОСОБА_2 - інвалідом 1 групи. До рапорту військовослужбовцем не надано документів (свідоцтва про одруження, свідоцтва про народження, тощо), які б доводили його родинні зв`язки зі ОСОБА_2 . Наданий Акт обстеження матеріально-побутових умов №167 від 01.03.2023 не являється правоустановчим документом і не може засвідчувати родинні зв`язки позивача зі ОСОБА_2 .

Окрім цього, відповідач посилався на те, що військовослужбовцем до рапорту не надано жодних документів (свідоцтво про народження, свідоцтво про одруження, свідоцтво про смерть, судові рішення, документи про проживання за кордоном, тощо) щодо своїх батьків, які в разі їх наявності являються дітьми ОСОБА_2 і які згідно законодавства повинні в першу чергу здійснювати догляд за нею.

На думку відповідача, ОСОБА_1 не надано повного пакету документів, які б свідчили про те, що тільки він може здійснювати догляд за ОСОБА_2 .

Доданий до рапорту про звільнення акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 01.03.2023 №167 не є достатньою підставою для звільнення позивача з військової служби за вищезазначеною підставою. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 31.08.2023 вказаний адміністративний позов залишено без руху, встановлено п`ятиденний строк для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали, з дня отримання копії ухвали. Для усунення недоліків позовної заяви запропоновано позивачу: подати до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказами на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, а також усунути інші недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 21.09.2023 задоволено клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду та поновити строк звернення до адміністративного суду. Відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, у зв`язку із цим, суд, керуючись положеннями частини 6 статті 162 КАС України, вирішує справу за наявними у ній матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.03.2022 №72 на посаду стрільця 1 стрілецького відділення з стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , який прибув із Дністровського районного територіального центру компостування та соціальної підтримки смт. Кельменці, з 07.03.2022 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення і визначено таким, що з 07.03.2022 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2730 грн на місяць, шпк "солдат" (а.с. 24).

24.03.2023 позивач звернувся до відповідача із рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до ч. 4 п. 2 г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із здійсненням постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи.

До рапорту позивачем додано нотаріально посвідчені документи: паспорт, код ОСОБА_1 , свідоцтво про народження ОСОБА_3 , свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_4 , свідоцтво про укладення шлюбу ОСОБА_2 , свідоцтво про народження ОСОБА_5 , свідоцтво про народження ОСОБА_1 , довідка СМЕК серії 12 ААГ №070874 від 15.12.2022, заключення ЛКК №67, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_5 , витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ОСОБА_6 , довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб ОСОБА_2 №166 від 01.03.2023, акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 16.03.2023 №290, довідка №115 від 07.03.223 (а.с. 38 на звороті).

Згідно листа від 24.05.2023 №1504/1068 військової частини НОМЕР_1 , подання та інші документи на звільнення з військової служби у Збройних Силах України стосовно солдата ОСОБА_1 від 06.05.2023 №1508/344 не реалізовано у зв`язку із тим, що службові матеріали не погоджені помічником командира військової частини з правової роботи начальником юридичної служби військової частини НОМЕР_1 (ас. 25).

Як встановлено також судом, згідно довідки виконавчого комітету Сокирянської міської ради №115 від 07.03.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснює догляд за особою з інвалідністю 1 групи підгрупи А, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією міністерства охорони здоров`я України серії 12 ААГ №070874 від 15.12.2022 ОСОБА_2 є інвалідом 1 групи (а.с. 21-22).

Згідно заключення ЛКК №67 ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду за рішенням МСЕК (а.с. 67).

Згідно довідки територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сокирянської міської ради від 20.12.2022 №374 ОСОБА_2 не обслуговується відділенням соціальної допомоги вдома та відділенням стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання (а.с. 23).

Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованого 02.12.2022, 26.03.1997 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сокирянського районного управління юстиції Чернівецької області складено актовий запис №3 про шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище) ОСОБА_8

26.09.2000 складено актовий запис №162 про розірвання шлюбу між ними (а.с. 19-20).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб Василівського старостинського округу Дністровського району Чернівецької області від 01.03.2023 №166, за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , 09.11.1959 рн., бабуся та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прабабуя (а.с. 71).

Відповідно до акту про обстеження матеріально-побутових умов проживання гр.. ОСОБА_1 , в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані 1. Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2. ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 14).

Згідно висновку вказаного акту поважний вік ОСОБА_2 та ОСОБА_9 не дозволяє їм забезпечити себе необхідним та виконати потреби по господарству без стороньої допомоги та участі онука ОСОБА_12 .. Інших осіб, які б могли здійснювати догляд за пристарілими особами на території села немає, так як сімї загинувши ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , самі потребують допомоги та підтримки (а.с. 14-15).

Не погоджуючись діями військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби за сімейними обставинами відповідно до ч. 4 п. 2г) ст. 26 закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із здійсненням постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи вказаний спір, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Законом, який встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів, є Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (у редакції чинній на момент виникнення чинних правовідносин, далі Закон № 3543-XII).

Статтею 1 Закону №3543-XII визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно ст. 2 Закону №3543-XII правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України "Про оборону України", цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до вимог ст.ст. 20, 22 Закону № 2232-XII на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років (для вищого офіцерського складу до 65 років).

Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб - підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України; виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Як зазначалось вище, позивач є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами по справі.

В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі ч. 4 п. 2г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із здійсненням постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи.

Проаналізувавши наведені сторонами доводи, норми права, суд зазначає наступне.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи (абзац сьомий підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону, який стосується спірних правовідносин в даній адміністративній справі); у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.

Так, підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_3 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського.

Стосовно порядку звільнення, пункт 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 п.241 Положення №1153/2008).

Згідно з пунктом 242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Пунктом 12.1, розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Пунктом 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, передбачено, що перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до п.14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Згідно з п. 5 Переліку документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби (додаток 19) при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" та визначено підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", зокрема через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед іншого такі як необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Судом встановлено, що позивач 24.03.2023 звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до ч. 4 п. 2 г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із здійсненням постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи, що підтверджується відповідними доказами наявними в матеріалах справи.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем до вказаного рапорту надавались наступні документи: паспорт, код ОСОБА_1 , свідоцтво про народження ОСОБА_3 , свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_4 , свідоцтво про укладення шлюбу ОСОБА_2 , свідоцтво про народження ОСОБА_5 , свідоцтво про народження ОСОБА_1 , довідка СМЕК серії 12 ААГ №070874 від 15.12.2022, заключення ЛКК №67, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_5 , витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ОСОБА_6 , довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб ОСОБА_2 №166 від 01.03.2023, акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 16.03.2023 №290, довідка №115 від 07.03.223.

Листом від 24.05.2023 №1504/1068 військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено, що подання та інші документи на звільнення з військової служби у Збройних Силах України стосовно солдата ОСОБА_1 від 06.05.2023 №1508/344 не реалізовано у зв`язку із тим, що службові матеріали не погоджені помічником командира військової частини з правової роботи начальником юридичної служби військової частини НОМЕР_1 .

Правовий висновок, складений за результатами розгляду рапорту позивача відповідачем до матеріалів справи не надано, що унеможливлює надання суду оцінки правомірності не погодження помічником командира військової частини з правової роботи начальником юридичної служби військової частини НОМЕР_1 рапорту позивача про звільнення.

Відтак, суд не вправі надавати правову оцінку висновку відповідача, що стосується відмови позивачу у звільненні з військової служби за сімейними обставинами відповідно до ч. 4 п. 2 г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із здійсненням ним постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи.

Разом з тим, дослідженням матеріалів справи судом встановлено, що обґрунтовуючи правомірність прийнятої відмови у звільненні позивача з військової служби, відповідач посилався на те, що відповідно до доданих до рапорту документів, військовослужбовцем не надано документів (свідоцтва про одруження, свідоцтва про народження, тощо), які б доводили його родинні зв`язки зі ОСОБА_2 . Наданий Акт обстеження матеріально-побутових умов №167 від 01.03.2023 року не являється правоустановчим документом і не може засвідчувати родинні зв`язки позивача зі ОСОБА_2 .

Окрім цього, відповідач посилався на те, що військовослужбовцем до рапорту не надано жодних документів (свідоцтво про народження, свідоцтво про одруження, свідоцтво про смерть, судові рішення, документи про проживання за кордоном, тощо) щодо своїх батьків, які в разі їх наявності являються дітьми ОСОБА_2 , і які згідно законодавства повинні в першу чергу здійснювати догляд за нею.

Водночас, суд зауважує, що приписами ч. 4 п. 2 г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями (далі - комісії) визначено Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі - Положення).

Пунктом 3 Положення, передбачено, що медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Відповідно до п. 8 Положення датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення. Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюються до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд.

В пункті 26 Положення зазначено: особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

В пункті 27 Положення, зазначено, що підставою для встановлення I групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

До I групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

Критеріями встановлення I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи у значному III ступені: нездатність до самообслуговування чи повна залежність від інших осіб; нездатність до пересування чи повна залежність від інших осіб; нездатність до орієнтації (дезорієнтація); нездатність до спілкування; нездатність контролювати свою поведінку; значні обмеження здатності до навчання; нездатність до окремих видів трудової діяльності.

До підгрупи А I групи інвалідності належать особи з виключно високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі інших осіб і фактичну нездатність до самообслуговування.

Критеріями встановлення підгрупи А I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та повну залежність від інших осіб (необхідність постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги).

До підгрупи Б I групи інвалідності належать особи з високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє значну залежність від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій і часткову нездатність до виконання окремих елементів самообслуговування.

Критеріями встановлення підгрупи Б I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє втрату можливості самостійного задоволення з допомогою технічних засобів і за умови відповідного облаштування житла більшості життєво необхідних фізіологічних та побутових потреб.

Особи з інвалідністю I групи із значно вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та проводити різні види трудової діяльності за умови їх забезпечення засобами компенсації фізичних дефектів або порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів, створення за необхідності спеціальних умов праці, у тому числі вдома.

Суд зауважує, що відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ №070874 бабусі позивача була встановлена перша А група інвалідності від 15.12.2022 При цьому, суд зазначає, що зазначену довідку не визнано не дійсною, не оскаржено та не скасовано в судовому порядку.

Абз.2 п. 14.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі Інструкція №170) передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Відповідно до Переліку документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, який передбачений пунктом 5 додатком 19 вищенаведеної Інструкції, при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 та визначено п.п. "г" п. 1, 2 ч. 4, п.п. "ґ" п. 2 ч. 5, пп. "г" п. 2 ч. 6 ст. 26 Закону України Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Отже, суд дослідивши матеріали справи, а також наявні докази встановив, що позивачем при поданні рапорту про звільнення його з військової служби, була дотримана процедура подання ним відповідного рапорту та необхідних документів на підтвердження того факту, що він має право бути звільненим з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його бабусею з наявною у неї інвалідністю І групи, що передбачено п. п. "г" п. 2 ч. 6 ст. 26 Закону України Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", що підтверджується наступними доказами.

Доводи відповідача зазначені ним у відзиві на адміністративний позов щодо не надання позивачем документів (свідоцтва про одруження, свідоцтва про народження, тощо), які б доводили родинні зв`язки між ним та ОСОБА_2 , суд не бере до уваги.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, виданої Василівським старостинським округом Дністровського району Чернівецької області від 01.03.2023 №166, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_2 , 09.11.1959 рн., яка є його бабусею та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є його прабабусею.

Окрім цього, проживання гр.. ОСОБА_1 , в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 разом із бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та прабабусею ОСОБА_9 підтверджується актом про обстеження матеріально-побутових умов проживання гр.. ОСОБА_1 ..

Щодо посилань відповідача на не надання позивачем до рапорту жодних документів (свідоцтво про народження, свідоцтво про одруження, свідоцтво про смерть, судові рішення, документи про проживання за кордоном, тощо) щодо своїх батьків, які в разі їх наявності являються дітьми ОСОБА_2 і які згідно законодавства повинні в першу чергу здійснювати догляд за нею, суд зазначає, що відповідачем також не надано доказів щодо проживання разом із ОСОБА_2 (бабусею позивача) інших осіб, окрім позивача та її мати ОСОБА_9 .

Суд зазначає, що відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України серії 12 ААГ №070874 від 15.12.2022 ОСОБА_2 є інвалідом 1 групи. Згідно заключення ЛКК №67 ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду за рішенням МСЕК.

Суд не вправі ставити під сумнів зазначене вище в довідці медико-соціальної експертної комісії, та бере до уваги той факт, що таку довідку не визнано такою, що була складена з порушеннями або її було визнано у судовому порядку нечинною.

Даними довідками, встановлений факт наявності у ОСОБА_2 першої групи інвалідності та факт необхідності постійної сторонньої допомоги особі зазначеній у таких довідках.

В даному випадку спірним питанням в даній адміністративній справі є наявність права у позивача щодо звільнення його з військової служби для надання такої допомоги особі, в даному випадку бабусі, яка має інвалідність І групи та потребує цієї допомоги, що належним чином відображено у таких довідках.

Таким чином, як свідчать встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач надав достатньо відомостей з підтверджуючими доказами про відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за бабусею та, зокрема, підтвердив належними документами необхідність такого догляду за нею.

Відтак, на думку суду, позивач має право на звільнення з військової служби, у зв`язку із здійсненням ним постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи.

Крім цього суд бере до уваги той факт, що відповідачем не надано до суду жодних доказів, які б спростовували право позивача на звільнення відповідно до ч. 4 п. 2 г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами відповідно до ч. 4 п. 2 г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із здійсненням постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи є протиправними.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 звільнити військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 з військової частини за сімейними обставинами відповідно до ч. 4 п. 2 г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із здійсненням постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2022 у справі №640/22426/20, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ст. 2 ККАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Тому, не втручаючись у дискрецію суб`єкта владних повноважень, з метою належного способу відновлення порушеного права, суд приходить до висновку про необхідність зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 24.03.2023 про звільнення з військової служби, з урахуванням правової оцінки наданої судом у даному рішенні.

Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.2 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 , в інтересах якого звернувся адвокат Шевченко Олег Анатолійович до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами відповідно до ч. 4 п. 2 г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із здійсненням постійного стороннього догляду за бабусею, яка є інвалідом І групи.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 24.03.2023 про звільнення з військової служби відповідно до ч. 4 п. 2 г) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", з урахуванням правової оцінки наданої судом у даному рішенні.

4. В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Згідно статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Представник позивача адвокат Шевченко Олег Анатолійович (м. Черкаси, а/с 182, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №000221 від 15.05.2019).

Відповідач військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя В.О. Григораш