Справа № 380/16644/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 380/16644/23 пров. № А/857/21647/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Гуляка В.В., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу представниці позивача ОСОБА_1 - Доготер Оксани Георгіївни на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Кухар Н.А. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправною відмову в/ч НОМЕР_1 щодо не звільнення його з військової служби згідно абз.3 п.п.г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232), як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері, яка потребує стороннього догляду та зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення його з військової служби на вказаній підставі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представниця позивача Доготер О.Г. подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на протиправність відмови відповідача щодо не звільнення позивача з військової служби, оскільки наявні визначені п.п.г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 підстави, що належним чином підтверджені документально. Вважає, що позивач має право на звільнення у зв`язку з наявністю однієї із підстав визначених вказаною нормою Закону №2232, оскільки така не деталізує сімейні обставини та будь-які вікові обмеження для отримання довідок про втрату працездатності та потребу у постійному сторонньому догляді.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивач 23.03.2022 був призваний на військову службу за призовом під час загальної мобілізації через введення воєнного стану в Україні та проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_2 від 14.11.1976 матір`ю ОСОБА_1 є ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії (далі - ЛКК) №102 від 02.03.2023, виданим КНП 5-а міська клінічна поліклініка м. Львова Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою : АДРЕСА_1 , потребує постійного стороннього догляду.

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 23.05.2023, виданої офісом Львівської громади у смт. Рудне, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою : АДРЕСА_2 .

Позивач у встановленому порядку подав рапорт командиру в/ч НОМЕР_1 , в якому просив звільнити його з військової служби на підставі п.п.г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою мамою.

Листом №515/03 від 20.03.2023 командир в/ч НОМЕР_1 повідомив, що рапорт позивача розглянуто та зазначив, що для його звільнення з військової служби на вказаній у ньому підставі необхідно подати наступні документи :

- медичний висновок МСЕК або ЛКК закладу охорони здоров`я про необхідність здійснення постійного догляду;

- свідоцтво про народження, що підтверджує факт родинних стосунків з особою, яка потребує стороннього догляду;

- документ, виданий уповноваженим органом при здійсненні постійного догляду, оформлений відповідно до вимог Закону України Про соціальні послуги №2671-VІІІ від 17.01.2018.

Вказано, що наразі ОСОБА_1 не надано документів, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства про здійснення постійного догляду за мамою.

Вважаючи протиправною відмову відповідача щодо не звільнення з військової служби на підставі п.п.г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем висновок ЛКК №102 від 02.03.2023 не може бути визнаний документом, передбаченим чинним законодавством, на підставі якого він підлягає звільненню з військової служби, оскільки висновок, виданий ЛКК може підтверджувати відповідні обставини лише стосовно особи, яка не досягла 18 років. В даному випадку, для підтвердження необхідності постійного стороннього догляду за матір`ю ОСОБА_2 , позивач повинен був надати відповідачу висновок МСЕК.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначає Закон №2232 та який визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232 і залежать від виду військової служби.

Так, ч.4 ст.26 Закону №2232 визначені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

При цьому, пунктом першим визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом другим - під час воєнного стану.

На даний момент в Україні триває воєнний стан, введений із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022 від 24.02.2022, затверджений Законом України №2102-IX від 24.02.2022.

Разом з тим, Указом Президента України Про загальну мобілізацію №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Положеннями статті 26 Закону №2232 передбачені підстави, наявність яких може слугувати звільненню з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Однією з підстав за сімейними обставинами визначено необхідність здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Абзацом 6 Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №413 від 12.06.2013 (далі - Перелік, Постанова №413) передбачено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини : необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

При цьому, необхідність постійного стороннього догляду за хворими, що досягли повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії, висновком лікарсько-консультативної комісії може бути підтверджено необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною.

Як видно з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли з приводу звільнення позивача з військової служби відповідно до п.п.г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 у зв`язку з необхідністю постійного стороннього догляду за матір`ю, тобто особою, яка досягла повноліття.

Як встановлено судом, позивач призваний на військову службу під час та подав рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка не здатна до самообслуговування. На підтвердження необхідного догляду за матір`ю позивач надав серед інших документів копію виписки протоколу ЛКК. Звільнення зі служби не проведено, з підстав відсутності медичного висновку МСЕК.

Зміст наведеного правового регулювання свідчить на користь висновку, що обставини щодо необхідності постійного стороннього догляду за особами, які є старшими 18 років, мають бути підтверджені медичним висновком МСЕК.

Натомість, позивачем на підтвердження вищезазначених обставин до рапорту про звільнення додано висновок (заключення) ЛКК №102 від 02.03.2023, тобто документ, який може підтвердити необхідність постійного стороннього догляду за особами до 18 років.

При цьому, процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначає Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою КМУ №1317 від 03.12.2009 (далі - Положення).

Підпунктом 1 п.11 Положення встановлено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

При цьому, відповідно до підпункту 2 пункту 4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом МОУ №189 від 09.04.2008, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.06.2021 за №731/36353 (далі - Порядок №189), ЛКК видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку.

Разом з тим, підпунктами 2-3 пункту 3 розділу ІІІ порядку №189 передбачено, що до основних завдань ЛКК належить здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності та надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження.

Відтак, колегія суддів зазначає, що МСЕК наділені більш ширшими повноваження та мають право формувати висновок для осіб віком понад 18 років за результатами розгляду документів, а ЛКК лише висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку.

З огляду на вищенаведене, в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, колегія суддів дійшла висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворими, що досягли повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком МСЕК. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком ЛКК.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно вважав, що наданий позивачем висновок (заключення) ЛКК закладу охорони здоров`я не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за хворою матір`ю позивача та слугувати підставою для звільнення позивача з військової служби, оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноважений інший орган (установа).

Колегія суддів зазначає, що положення Постанови №413 деталізують норми Закону №2232, зазначені у п.п.г п.2 ч.4 ст.26, суперечність правових норм одна одній відсутня. При цьому, Закон встановлює загальну правову норму, яка передбачає коло документів та перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини, у той час норми Постанови №413 розмежовують повноваження таких органів в залежності від віку суб`єкта, якому надається відповідний висновок. Жодних суперечностей у викладеному правовому регулюванні не існує, позаяк воно не передбачає одночасної можливості різних суб`єктів (ЛКК і МСЕК) підтверджувати ідентичні обставини.

При цьому, колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги позивача про те, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення ст.26 Закону №2232, оскільки нормами цього Закону встановлено загальну правову норму, яка передбачає коло документів та перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини. У свою чергу, норми Постанови №1713 розмежовуються повноваження таких органів в залежності від суб`єкта, якому надається відповідний висновок.

Тобто, надана позивачем довідка ЛКК не може бути визнана документом, передбаченим чинним законодавством, на підставі якого він підлягає звільненню з військової служби, оскільки висновок, виданий такою комісією, може підтверджувати лише відповідні обставини лише стосовно особи, яка не досягла 18 років.

При цьому, саме на наявності висновку МСЕК як належного медичного документу, який підтверджує необхідність стороннього догляду за хворими батьками, наголошує Верховний Суд у постанові від 15.11.2019 по справі №п/811/1375/16.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що поданий позивачем разом з рапортом про звільнення висновок (заключення) ЛКК №102 від 02.03.2023, не є належним підтверджуючим документом для звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації на вищевказаній підставі Закону №2232.

Колегія суддів наголошує, що скаржник не позбавлений права на повторне подання рапорту на звільнення у разі оформлення належних доказів на підтвердження права на звільнення з військової служби.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представниці позивача ОСОБА_1 - Доготер Оксани Георгіївни залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року по справі №380/16644/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді В. В. Гуляк
С. П. Нос