Справа № 380/13285/23
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2024 рокусправа № 380/13285/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Желік О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління ДМС у Закарпатській області про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління ДМС у Закарпатській області із вимогами:

- визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача (Державної міграційної служби України) № 69-23 від 09.05.2023 року, яке викладено у повідомленні за №04.4/ від 19 травня 2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та скасувати;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З метою обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у 2016 році він нелегально приїхав до України з території російської федерації, рятуючись від незаконного кримінального переслідування, сфабрикованого там внаслідок підтримки ним опозиційної таджицької партії «Група 24», яка була заборонена у його рідній країні (Таджикистані) через постійну критику режиму президента Рахмона. Позивач вказує, що він, як віруюча людина мусульманського віросповідання, проживаючи у москві та маючи російське громадянство, вкрай негативно відносився до того, що у Таджикистані переслідують мусульман, які щиро сповідують релігію. Хоча у країні більшість людей є мусульманами, влада переслідує їх, адже боїться, що мусульмани ставлять релігію вище ніж владу. На переконання позивача релігійні лідери, які відмовились підпорядковуватись президенту Рахмону та його сім`ї, зараз утримуються у в`язницях, або ж їх вбивають чи переслідують їхні родини.

Після в`їзду на територію України позивач проживав у м.Одеса, де його затримали за екстрадиційним запитом російської федерації, яка повідомила Інтерпол про вчинення злочину. Проте про який саме злочин йде мова, позивач дізнався тільки в Україні. В суді позивача було звільнено із СІЗО та призначено йому домашній арешт. Однак, не розуміючи кримінально-процесуального законодавства України, позивач переїхав з м.Одеса до м.Львова, де проживав разом із родиною.

Як зазначає позивач, після повномасштабного російського вторгнення він зрозумів, що йому необхідний захист України, оскільки він не бажає повертатись до росії, де йому загрожує незаконне ув`язнення. Відтак, позивач звернувся до уповноважених органів України з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням Державної міграційної служби України №69-23 від 09.05.2023 йому відмолено у наданні такого статусу з огляду на відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач зазначив, що у російській федерації існує загроза його життю, свободі, а також небезпека незаконного позбавлення волі з огляду на його переслідування на основі політичних та релігійних переконань, а відтак вважає, що відповідачем протиправно не надано йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву, у якому представник зазначив, що заявник не повідомив, і в результаті аналізу матеріалів його справи ДМС не встановлено наявності у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи.

Представник відповідача звертає увагу на те, що позивач обвинувачується на території російської федерації у вчиненні злочину, який згідно з пунктом 6 (з корисливих мотивів) частини другої статті 115 «Умисне вбивство» Кримінального кодексу України, і передбачає позбавлення волі на строк від 10 до 15 років, або довічне ув`язнення. Тому є серйозні підстави вважати, що суб`єктивна сторона заяви позивача (його власні твердження) не відповідають її об`єктивній стороні: заявник переслідується компетентними органами російської федерації за скоєння злочину, не пов`язаного з релігійними чи політичними уподобаннями; викладена у рекомендаційному висновку ПСП на користь заявника є не релевантою (у підсумку не стосується об`єктивних обставин справи заявника).

Також представник відповідача звертає увагу на те, що після в`їзду на територію України позивач був зобов`язаний без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політик у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Однак позивач, перетнувши кордон України у 2016 році, звернувся до уповноважених органів міграційної служби лише у 2022 році, тобто після спливу більш як 6 років.

Ухвалою судді від 23.06.2023 в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно висновку від 29.03.2023 Головного управління ДМС України в Закарпатській області по справі №2022UZ0005, складеного за результатом розгляду матеріалів особової справи ОСОБА_1 , громадянина російської федерації, який 22.07.2022 звернувся до Головного управління ДМС в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (заявник), рекомендовано ДМС України визнати біженцем громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який у разі повернення до країни громадянської належності має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання та політичних переконань, що відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для набуття статусу біженця.

Державною міграційною службою України складено висновок від 09.05.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2022UZ0005. ДМС встановлено, що факти, повідомлені заявником та надані ним документи на підтвердження своїх тверджень про переслідування у країні громадянської належності та пов`язану з ними небезпеку у разі його повернення до країни громадянської належності, а також припущення Головного управління про неминучість для заявника стати жертвою переслідування саме за ознаками віросповідання та політичних переконань (а не через причетність до скоєння злочину, не пов`язаного з політикою або релігією), не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно цього ж висновку вважається доцільним відповідно до абзацу 5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про відмову у визнанні громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

На підставі зазначеного висновку та за результатами розгляду особової справи №2022UZ0005 громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №69-23 від 09.05.2023. Вказаним рішенням встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Згідно повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №04.4/2 від 19.05.2023 ОСОБА_2 відмолено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причина відмова: відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 ат 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

Вважаючи рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №69-23 від 09.05.2023 протиправним, позивач звернувся до суду з метою його скасування.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженецем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої згаданої статті.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та вказаного Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 зазначеного Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія зазначеного абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою, сьомою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та вказаного Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пунктів 5, 6 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998 факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов`язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказування реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання такої особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Суд з висновку Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 29.03.2023 у справі №2022UZ0005 встановив, що ОСОБА_1 у 2016 році потрапив до України таємно, місцем перетину назвав територію Сумської області.

При цьому, позивач, обґрунтовуючи необхідність залишення території російської федерації зазначає, що в країні походження знаходиться під переслідуванням з політичних та релігійних мотивів.

Також суд згідно цього ж висновку встановив, що у провадженні слідчого управління слідчого комітету російської федерації по республіці башкоростан перебуває кримінальна справа №6913012 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 статті 222 (незаконне придбання, передача вогнепальної зброї, боєприпасів), ч. 3 статті 33, пунктом «з» ч. 2 статті 105 (організація вбивства, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, за наймом) КК рф.

Постановою советского районного суду м.уфи республіки башкоростан від 12.07.2016 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1

04.07.2016 органом досудового розслідування російської федерації ОСОБА_1 оголошено в міжнародний розшук.

Ухвалою Малинівського районного суду Одеської області від 26.06.2018 року до ОСОБА_1 застосовано екстрадиційний арешт та обрано тримання під вартою строком 60 діб.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.07.2018 року скасовано ухвалу Малинівського районного суду Одеської області від 26.06.2018 року та постановлено нову ухвалу, якою ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з забороною залишати житло, де він мешкає, з покладанням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Ухвалою Малинівського районного суду м.Одеси від 07.09.2018 надано дозвіл на його затримання у зв`язку з тим, що останній порушив умови запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту та переховувався від компетентних органів України.

24.12.2022 ОСОБА_1 затримано працівниками Пустомитівського ВП №3 Львівського РУП №2 ГУ НП у Львівській області у зв`язку з перебуванням в міжнародному розшуку з метою арешту та екстрадиції, ініціатором якого є російська федерація.

Ухвалою слідчого судді Пустомитівського районного суду Льлівіської області від 27.12.2022 до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екетрадиційний арешт) строком на 60 діб.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08.03.2023 скасовано ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 21.02.2023 про продовження строку тримання під вартою для забезпечення видачі громадянина рф ОСОБА_1 та застосоване до останнього на час екстрадиційної перевірки запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Строк дії ухвали до 19.04.2023.

Суд відзначає, що кримінальну справу відносно ОСОБА_1 на території російської федерації порушено у 2016 році. Цього ж року позивач нелегально, через території Сумської області, потрапив до України. Відповідні обставини сторонами не заперечуються.

За захистом в Україні позивач звернувся лише 22.07.2022, тобто зі спливом більше як 6 років з моменту перетину кордону.

Позивач пов`язує причину затримки свого звернення до уповноважених органів міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із початком вторгнення російської федерації на територію України. При цьому позивач вказує, що до моменту вторгнення та оголошення воєнного стану такої необхідності у нього не виникало (він почувався у безпеці).

Разом з тим суд відзначає про відсутність будь-якого причинно-наслідкового зв`язку між переслідуванням позивача на території російської федерації на основі політичних та релігійних уподобань (як він про це зазначає) та початком російського вторгнення на територію України.

Суд звертає увагу на те, що всупереч ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 20.07.2018 позивач порушив умови цілодобового домашнього арешту та до 24.12.2022 переховувався від правоохоронних органів України. Як наслідок позивача було затримано на території Львівської області.

У відповідності до правової позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 14.03.2018 у справі №820/1502/17, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Таким чином суд висновує, що факт тривалого зволікання із зверненням за захистом України ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до Головного управління ДМС України в Закарпатській області із заявою після застосування до позивача засобів кримінально-процесуального впливу обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано жодних доказів того, що він підпадав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні через свої політичні погляди. Намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країні, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя. Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства такої країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними. У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.

Водночас, у матеріалах справи містяться докази перебування позивача у розшуку за вчинення на території російської федерації злочину, передбаченого ч. 1 статті 222 (незаконне придбання, передача вогнепальної зброї, боєприпасів), ч. 3 статті 33, пунктом «з» ч. 2 статті 105 (організація вбивства, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, за наймом) КК рф.

Як встановлено судом з висновку Державної міграційної служби України від 09.05.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2022UZ0005, матеріали екстрадиційної перевірки свідчать, що у країні громадянської належності заявник обвинувачується у злочинах, передбачених частиною першою статті 222 «Незаконне придбання, передавання вогнепальної зброї, боєприпасів», частиною третьою статті 33, пунктом з) (з корисливих мотивів або за наймом...) частини другої статті 105 «Організація вбивства, тобто умисне заподіяння смерті іншій людині, за наймом» Кримінального кодексу рф і передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 8 до 20 років або довічного позбавлення волі або смертної кари. При цьому, детально викладені в постанові слідчого з особливо важливих справ першого відділу з розслідування особливо важливих справ слідчого управління слідчого комітету рф по республіці башкортостан від 14.11.2017 про притягнення позивача у якості обвинуваченого обставини підготовки до вбивства і вбивство однієї особи та замах на життя іншої (вказано мотив злочину: конфлікт між подружжям громадян рф Купцових через майно; замовлення позивачу Купцовою вбивства чоловіка з корисливих мотивів; наведено роль кожного фігуранта кримінальної справи та конкретизовано їх участь у скоєнні злочину; зазначено ідентифікаційні дані залучених для здійснення злочину транспортних засобів та зброї, вказано адреси проживання фігурантів під час скоєння злочину; зазначено обставини залучення заявника та залучення заявником інших осіб до організації вчинення злочину, а також суми розрахунку тощо) не дають підстав вважати, що таку кримінальну справу було умисно сфабриковано правоохоронними органами рф заради переслідування заявника, який не є ні релігійним, ні публічним лідером протестних настроїв в рф, ні публічною особою та не становить загрози для чинної влади рф у політичній чи релігійній сферах.

У висновку також вказано, що в екстрадиційних матеріалах російської сторони відсутня інформація щодо релігійної або політичної складової злочину, у якому обвинувачується заявник. Зазвичай, якщо у діях мусульман є релігійний аспект (відхід від загальноприйнятого тлумачення Корану, прихильність до ісламістських партій тощо), вони обвинувачуються компетентними органами рф у злочинах, передбачених ст. 280 «Публічні заклики до здійснення екстремістської діяльності», ст. 282 «Розпалювання ненависті чи ворожнечі, так само як приниження людської гідності», ст. 205.2 «Публічні заклики до здійснення терористичної діяльності або публічне виправдання тероризму» КК рф.

За вказаних обставин, суд зазначає, що злочин, який інкримінується позивачу, здійснено виключно з особистих причин, то звернення позивача із заявою про визнання його біженцем може свідчити про намагання уникнути покарання.

Щодо твердження позивача про те, що з початку вторгнення російської федерації на територію України він займався волонтерською діяльністю та засуджує російське вторгнення суд відзначає, що такий політичний аспект не є домінуючим в обставинах справи, так як такий не відповідає параграфу Б Керівництва УВКБ ООН, який передбачає, зокрема, що наявні у шукача захисту неприйнятні для агента переслідування певні переконання та здійснення ним певних вчинків, пов`язаних із такими переконаннями, мають бути відомі агенту переслідування, щоб неминуче призвести до переслідування у разі повернення його на територію країни походження.

Як зазначено у висновку Державної міграційної служби України від 09.05.2023 у справі №2022UZ0005, відсутні інформаційні матеріали, які б підтверджували інформованість російських компетентних державних органів про публічне:

- засудження заявником російської агресії проти України, починаючи з 2014 року, та після повномасштабного вторгнення рф на територію України;

- висвітлення його волонтерської діяльності в інтересах добровольчих батальйонів та внутрішньо переміщених осіб в Україні.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для висновку про здійснення кримінального провадження відносно позивача у російській федерації з політичних чи релігійних мотивів.

Суд зазначає, що наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за однією чи кількома конвенційними ознаками (раса, віросповідання, національність, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичних переконань) є першочерговою підставою для набуття статусу біженця.

Разом з тим, жодної із вищеперелічених в даному випадку підстав судом не встановлено.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивач намагається отримати захист в Україні саме у зв`язку із проведенням в російській федерації кримінального провадження та відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI він не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не довів, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за політичними переконаннями, оскільки позивач не надав відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд висновує, що рішення ДМС України № 69-23 від 09.05.2023 про відмову у визнанні громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, а відтак скасуванню не підлягає.

У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства необхідно відмовити, оскільки вона є похідною від первісної вимоги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.