Справа № 520/6955/22
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 р. Справа № 520/6955/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2023, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 11.01.23 по справі № 520/6955/22

за позовом ОСОБА_1

до Державної судової адміністрації України , Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області треті особи: Міністерство фінансів України , Служба судової охорони

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України (далі відповідач-1, ДСА України), Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області (далі відповідач-2, ТУ ССО у Харківській обл., Територіальне управління), треті особи: Міністерство фінансів України (далі Мінфін), Служба судової охорони (далі ССО), у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Голови ДСА України щодо збільшення видатків на грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168 (далі - Постанова №168);

- зобов`язати Голову ДСА України забезпечити збільшення видатків на грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони відповідно до Постанов и№168;

- визнати протиправною бездіяльність начальника ТУ ССО у Харківській обл. щодо невинесення наказу про виплату додаткової винагороди співробітникам ТУ ССО у Харківській обл., зокрема йому, сержанту ССО командиру відділення відповідно до Постанови №168;

- зобов`язати начальника ТУ ССО у Харківській обл. видати наказ про виплату йому, сержанту ССО командиру відділення додаткової винагороди, відповідно до Постанови №168;

- встановити Голові ДСА України та начальнику ТУ ССО у Харківській обл. строк щодо надання суду звіту про виконання судового рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2023 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ТУ ССО у Харківській обл. щодо невинесення наказу про виплату додаткової винагороди позивачу, сержанту ССО командиру відділення відповідно до Постанови № 168.

Зобов`язано ТУ ССО у Харківській обл. повторно розглянути питання щодо винесення наказу про призначення та виплату позивачу, сержанту ССО командиру відділення додаткової винагороди, відповідно до Постанови № 168, починаючи з 24.02.2022 до дати прийняття рішення, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач-2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивача, не з`ясував конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані ТУ ССО у Харківській обл.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції, не з`ясовано юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Крім того зазначив, що у затвердженому 14.01.2022 кошторисі ТУ ССО у Харківській обл. на 2022 рік та змінах до нього видатки на виплату додаткової винагороди, визначеної Постановою №168, не передбачались та не затверджувались.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив у задоволенні апеляційної скарги ТУ ССО у Харківській обл. відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування зазначив, що приймаючи рішення судом першої інстанції було досліджено та враховано всі наявні в матеріалах справи докази, надані сторонами. Вважає, що посилання відповідача-2 на висновки Верховного Суду у справі № 640/16224/19 є недоцільними, оскільки суть вирішуваних питань у справі не є аналогічними або тотожними зі змістом та суттю пред`явлених вимог позивача.

Мінфіном подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому надані пояснення щодо порядку формування бюджетних коштів, зокрема, щодо фінансового забезпечення діяльності Служби судової охорони та її територіальних управлінь. Зазначив, що Мінфін не є ані роботодавцем, ані головним розпорядником коштів за бюджетною програмою за КПКВК 0501020, у зв`язку з чим, між діями Мінфіну та невиплатою позивачу додаткової винагороди відсутній причинно-наслідковий зв`язок. Головним розпорядником коштів, у тому числі, й видатками на виплату заробітної плати (грошового забезпечення) є Державна судова адміністрація. Отже вважає, що Мінфін не несе відповідальності за нарахування та виплату грошового забезпечення співробітникам ССО.

Служба судової охорони направила відзив на апеляційну скаргу, в якому просила задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позивачу у задоволенні заявленого позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що для видання наказу про виплату співробітникам Служби додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, необхідна наявність у затвердженому кошторисі Служби або територіального управління Служби за фондом оплати праці співробітників відповідних коштів на її виплату.

Звернув увагу, що судом першої інстанції, в порушення вимог статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не було враховано пропуск позивачем строків звернення до суду у даній справі.

Відповідачем-1 направлено відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності, зокрема, Служби судової охорони, яка у свою чергу, безпосередньо нараховує та виплачує грошове забезпечення співробітникам ССО у встановленому законодавством порядку. Крім цього зазначив, що виплата додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Звернув увагу, що ДСА України в межах своїх повноважень вжито всіх можливих заходів щодо збільшення бюджетних асигнувань ССО для виплати винагороди співробітникам. Отже, вважає, що жодними своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не здійснювала заходів, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

26.05.2021 позивач, наказом № 149 о/с, зарахований до ТУ ССО у Харківській обл. та проходить службу в ТУ ССО у Харківській обл. на посаді командир 2 відділення.

В позовній заяві позивачем зазначено, що жодної додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168 на момент звернення до суду з адміністративним позовом не отримав.

Позивач через свого представника звернувся з адвокатськими запитами до відповідачів та третіх осіб.

15.05.2022 Мінфін листом №08020-02-7/17859 повідомило представника позивача, що під час розгляду питання збільшення на 2022 рік видатків за бюджетною програмою за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя» для реалізації вимог Постанови № 168 Мінфін неодноразово інформував ДСА та Службу судової охорони, що в умовах воєнного стану та зменшення надходжень до бюджету у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України для забезпечення виплати додаткової винагороди співробітникам Служби судової охорони насамперед мають бути, використати всі внутрішні резерви.

16.08.2023 листом №30/30.06.1-819 Служба судової охорони повідомила представника позивача, що у затвердженому ДСА України кошторисі Служби на 2022 рік та, відповідно, кошторисі територіальних управлінь видатки на виплату додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, не передбачалися та не затверджувалися, у зв`язку з чим виплата додаткової винагороди співробітникам Служби за період з 24.02.2022 по теперішній час не проводилась. З метою недопущення порушення бюджетного законодавства накази Служби або територіальних управлінь Служби про виплату співробітникам додаткової винагороди не видавалися. Після надходження відповідних бюджетних асигнувань необхідних накази будуть видані у встановленому порядку.

17.08.2022 відповідач-2 листом №51.05-173 повідомив, що відповідно до частини 7 статті 161 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Служба судової охорони є розпорядником бюджетних коштів нижчого (другого) рівня. За підпунктами 20 та 44 пункту 19 Положення про Службу судової охорони, затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя 04.04.2019 № 1051/0/15-19 із змінами, Голова Служби судової охорони, приймає в установленому порядку рішення про розподіл бюджетних коштів, розпорядником яких є Служба судової охорони. Забезпечує ефективне і цільове використання коштів Державного бюджету України. Таким чином, враховуючи норми Бюджетного кодексу України, Територіальне управління Служби судової охорони у Харківській області може звертатися з проектом (пропозицією) про внесення змін до кошторису видатків на 2022 рік до розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня - Служби судової охорони.

19.08.2022 листом №11-7329/22 відповідач-1 повідомив, що відповідно до п. 3 постанови Мінфіну доручено опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації Постанови №168. Станом на момент звернення видатки на зазначені цілі ДСА України не збільшені. Фінансування ССО здійснюється виключно в межах затверджених кошторисних призначень на 2022 рік. Передбачені в кошторисі ССО асигнування на виплату заробітної плати та грошового забезпечення співробітникам ССО відкриті в повному обсязі за період січень - серпень 2022 року відповідно до затвердженого помісячного розпису асигнувань. Додаткові асигнування для виплати винагороди співробітникам Служби судової охорони відповідно до постанови у ДСА України відсутні. З огляду на зазначене питання виплати співробітникам ССО додаткової винагороди відповідно до постанови можливо вирішити шляхом виділення додаткових коштів з державного бюджету. У затвердженому Державною судовою адміністрацією України кошторисі Служби судової охорони на 2022 рік видатки на виплату додаткової винагороди, визначеної' постановою, не передбачались та не затверджувались, у зв`язку з чим існуючий за фондом оплата праці фінансовий ресурс Служби не дозволяє здійснити таку виплату. Крім того, у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України та запровадженням на території України воєнного стану значно зменшилися надходження до спеціального фонду державного бюджету, а саме станом на 01.08.2022 вже недоотримано 593,6 млн грн судового збору, або 48 відсотків від запланованих обсягів надходжень на 2022 рік. Також у вказаному листі зазначено, що з огляду на викладене, ДСА України зазначає, що фінансова ситуація щодо виплати співробітникам ССО додаткової винагороди відповідно до постанови на сьогодні не змінилася і вирішити її можливо лише шляхом виділення додаткових коштів з державного бюджету.

Вважаючи бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн., протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив того, що з 24.02.2022 позивач мав право на отримання додаткової щомісячної винагороди у розмірі 30000 грн., встановленої Постановою №168, у зв`язку з цим начальник ТУ ССО Харківської обл. зобов`язаний був прийняти наказ про виплату такої винагороди у період з 24.02.2022, отже для належного захисту прав позивача зобов`язав відповідача-2 повторно розглянути питання про прийняття наказу про призначення і виплату позивачу додаткової винагороди, відповідно до Постанови №168, з урахуванням висновків суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст.160 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1402-VIII) підтримання громадського порядку в суді, припинення проявів неповаги до суду, а також охорону приміщень суду, органів та установ системи правосуддя, виконання функцій щодо державного забезпечення особистої безпеки суддів та членів їхніх сімей, працівників суду, забезпечення у суді безпеки учасників судового процесу здійснює Служба судової охорони.

На підставі ч. 1, 2 ст.161 Закону №1402-VIII Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах. Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна ДСА України.

Згідно з ч.1 ст.165 Закону №1402-VIII грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Частиною 2 ст.165 Закону №1402-VIII передбачено, що грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні, не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони» від 03.04.2019 №289 (далі - Постанова №289) затверджено: схему посадових окладів за посадами окремих категорій співробітників Служби судової охорони, які займають керівні посади; тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів співробітників Служби судової охорони; схему тарифних розрядів за основними типовими посадами співробітників Служби судової охорони; схему тарифних коефіцієнтів за спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони; розміри надбавки за стаж служби співробітників Служби судової охорони. Крім того, установлено, що порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони затверджується ДСА України.

На виконання ст. 165 Закону №1402-VIII та Постанови №289 ДСА України наказом від 26.08.2020 затвердила Порядок №384, згідно з пунктом 1 розділу І якого, цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони (далі Порядок №384).

Відповідно до п.15 розділу І Порядку №384 грошове забезпечення, що належить до виплати співробітнику і своєчасно не виплачене або виплачене в меншому ніж належало розмірі, виплачується за весь період, протягом якого, співробітник мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Пунктом 16 розділу І Порядку №384 визначено, що звернення співробітника щодо виплати грошового забезпечення розглядаються Службою судової охорони або відповідним територіальним управлінням Служби судової охорони в установленому законодавством порядку.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №168, в пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану, зокрема співробітникам Служби судової охорони виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 грн. щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Постановою Кабінету Міністрів України №350 від 22.03.2022 до згаданої постанови №168 від 28.02.2022 були внесені зміни, згідно з якими абзац перший пункту 1 після слів "та поліцейським" доповнено словами "… а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми "єПідтримка".

Отже Постановою №168 встановлено, зокрема, співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану виплата додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн. щомісячно.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 24.02.2022 проходив службу в ТУ ССО у Харківській обл., виконуючи завдання із забезпечення охорони та підтримання громадського порядку у Золочівському районному суді Харківської області.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №204-р від 06.03.2022 Харківська область включена до Переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у період з 24.02.2022 у позивача виникло право на отримання додаткової щомісячної винагороди у розмірі 30 000 грн., установленої п.1 Постанови №168.

Проте, позивачу за період проходження служби під час дії воєнного стану не виплачувалася додаткова винагорода відповідно до Постанови №168 та не видавалися накази ТУ ССО у Харківській обл. про її виплату, що призвело до порушення його права на отримання вказаної додаткової винагороди у період з 24.02.2022.

Доводи апелянта щодо не з`ясування судом конкретних причин, умов та обставин, через які ТУ ССО у Харківській обл. не провело виплату вказаної винагороди колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відмовляючи позивачу у виплаті додаткової винагороди відповідно до Постанови №168, відповідач-2 посилався на відсутність кошторисних призначень для її виплати, затвердженого порядку та умов виплати додаткової винагороди співробітникам Служби судової охорони чи невжиття Міністерством фінансів України заходів щодо збільшення видатків розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації Постанови №168.

Суд першої інстанції надав оцінку вказаним обставинам та вірно вважав їх такими, що не є належними підставами для невиплати належної позивачу винагороди.

Статтею 43 Конституції України, зокрема, визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Пунктом 3 ст.116 Конституції України передбачено, що до повноважень Кабінету Міністрів України належить забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 №20-рп/2011 та від 25.01.2012 №3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

На підставі ч. 1, 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Частиною 1 ст.17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-VI «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Право на виплату додаткової винагороди співробітникам Служби судової охорони, передбачене Постановою №168, підпадає під сферу дії ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством.

За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (рішення від 08.11.2005) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З огляду на викладене колегія суддів визнає необґрунтованими посилання апелянта на відсутність кошторисних призначень для виплати вказаної винагороди співробітникам ТУ ССО у Харківській обл., відсутність затвердженого порядку та умов виплати додаткової винагороди співробітникам Служби судової охорони чи невжиття Міністерством фінансів України заходів щодо збільшення видатків розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації Постанови №168, оскільки гарантовані законом виплати, пільги тощо неможливо поставити в залежність від видатків бюджету та відсутність порядку та умов їх виплати.

Колегія суддів звертає увагу, що не виплата додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном. Доки відповідне положення Постанови №168 є чинним, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України»).

Зазначена позиція також узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 17.03.2004 року №7-рп/2004, від 01.12.2004 року №20-рп/2004, від 09.07.2007 року №6-рп/2007.

Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 року у справі №21-399во10, від 07.12.2012 року у справі №21-977во10, від 03.12.2010 року у справі №21-44а10).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність кошторисних призначень для виплати вказаної винагороди співробітникам ТУ у Харківській обл. на вказане право позивача не впливає.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023 року у зразковій справі №260/3564/22.

Щодо доводів третьої особи Служби судової охорони про пропуск позивачем строків звернення до суду у даній справі, колегія суддів зазначає.

Частиною першою ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч.1,2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У цій справі позивач звернувся до суду з позовом, в якому, просив здійснити нарахування та виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. відповідно до Постанови №168.

Положення ст. 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення ч.2 ст. 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з п. 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч.2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до п.4-7 Порядку №384, до структури грошового забезпечення (заробітної плати ) входить: 1) щомісячні основні види грошового забезпечення; 2) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 3) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальний званням; 3) надбавка за стаж служби.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: 1) підвищення посадового окладу; 2) надбавки; 3) доплати; 4) премія.

Отже, до «усіх виплат», право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), також належить і виплата надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати.

На момент проходження позивачем служби, ч. 2 ст. 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Крім того, колегія суддів враховує, що на час звернення до суду Кабінетом Міністрів України не приймалось рішення про завершення дії карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

З огляду на вище вказане, колегія суддів не приймає доводи третьої особи, оскільки право позивача на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022) не обмежене будь-яким строком.

До суду з даним позовом позивач звернувся 31.08.2022, копії розрахункових листів за лютий 2022 липень 2022 отримано його представником 18.08.2022, інших належних доказів вручення йому письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому, сторонами до суду першої та апеляційної інстанції не надано, матеріали справи не містять.

Таким чином, строк звернення до суду з даним адміністративним позовом позивачем не пропущено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2023 по справі № 460/17052/21.

На підставі вище викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2023 по справі № 520/6955/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін