Справа № 500/2781/23
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 500/2781/23 пров. № А/857/17513/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року (головуючий суддя: Дерех Н.В., місце ухвалення - м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вишнівецької селищної ради Кременецького району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 , 05.06.2023, звернувся до суду з позовом в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Вишнівецької селищної ради № 2090 від 04.07.2022 «Щодо діяльності Української Православної Церкви у селі Бодаки».

Обґрунтовує позов тим, що перелік підстав, з яких суд може ухвалити рішення про примусове припинення діяльності релігійної організації є вичерпним, а наявність відповідних підстав потребує доведення у встановленому законом порядку, зокрема, в межах кримінального провадження.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.

Відповідач, 13.11.2023 подав відзив на апеляційну скаргу, 28.11.2023 заперечення на відповідь на відзив, в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач, 20.11.2023 подав відповідь на відзив, 04.12.2023 письмові пояснення, в яких просив апеляційну скаргу задовольнити.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що Вишнівецькою селищною радою 04.07.2022 за № 2090 прийнято рішення «Щодо діяльності Української Православної Церкви у селі Бодаки», згідно якого вирішено заборонити на території села Бодаки Вишнівецької селищної територіальної громади діяльність Української Православної Церкви, яка є частиною Російської Православної Церкви.

У преамбулі до вказаного рішення зазначено, що таке рішення прийнято відповідно до колективного звернення громади села Бодаки Кременецького району Тернопільської області за вх. № 393/1-1-13 від 27.06.2022, з метою захисту національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, запобігання колабораціонізму, припинення розпалювання міжрелігійної ворожнечі та дестабілізації релігійного середовища в селі Бодаки, що входить до Вишнівецької селищної територіальної громади, а також, керуючись пунктом 45-1 частини першої ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 9 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що внаслідок прийняття спірного рішення він позбавлений можливості здійснити, реалізувати свої права повністю чи частково, чи таким рішенням створюються перешкоди для їх реалізації. Доказів того, що спірне рішення спричинило суттєвий та реальний негативний вплив саме на позивача, і він дійсно зазнав шкоди, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 35 Конституції України закріплює право кожного на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Виходячи зі змісту статті 35 Конституції України держава, гарантуючи зазначене право на свободу світогляду і віросповідання (релігії), зобов`язана створити умови для реалізації цього права, а саме: забезпечити свободу світогляду і віросповідання (релігії) та можливість сповідувати релігію; запобігти посяганням на цю свободу третіми особами; не посягати на цю свободу самостійно.

Право на свободу совісті, яке включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання, закріплене у статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 № 987-XII (далі Закон № 987-XII).

Згідно з частиною 4 вказаної статті здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

З метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру в Україні утворюються релігійні організації, якими є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що релігійні організації (об`єднання) є зовнішньою формою здійснення громадянами України свого конституційного права на свободу світогляду і віросповідання (релігії). Релігійні організації (об`єднання) є особливим видом юридичних осіб, що діють на підставі своїх статутів (положень), розроблених із урахуванням їхньої належності до тієї чи іншої релігії, догм, канонів, принципів.

Відповідно до положень статті 8 Закону № 987-XII релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади.

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Таким чином, слід розрізняти внутрішній аспект права на свободу світогляду і віросповідання (релігії) - свобода сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати жодної, та зовнішній аспект права на свободу світогляду і віросповідання (релігії) - модальність ведення релігійної діяльності. Конституцією України дозволено державі обмежити зовнішній аспект права на свободу світогляду і віросповідання, забороняючи діяльність, пов`язану з його реалізацією, або встановлюючи інші негативні наслідки для такої діяльності в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Оскаржуване позивачем рішення Вишнівецької селищної ради № 2090 від 04.07.2022, яким заборонено на території села Бодаки Вишнівецької селищної територіальної громади діяльність Української Православної Церкви, яка є частиною Російської Православної Церкви, стосується саме зовнішнього аспекту права на свободу світогляду і віросповідання (релігії) - належності до релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України.

З аналізу змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги з покликанням на нормативно-правові акти та практику Європейського суду з прав людини, позивач вказує на:

заборону держави втручатись у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій;

припинення діяльності релігійної організації лише судом, за наявності вичерпного переліку підстав та доведення таких у встановленому законом порядку;

обмеження свободи віросповідання повинно відповідати закону, бути необхідним в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Надаючи правову оцінку зазначеним аргументам скаржника, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що загальновідомими та не потребують є такі обставини:

збройна агресія проти України та тимчасова окупація частини території України росією як державою-агресором розпочалась ще з 2014 року;

указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, а в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено і такий діє на час розгляду цієї справи;

Українська Православна Церква - релігійне об`єднання, яке створене у 1990 році шляхом трансформації Українського екзархату Російської Православної Церкви в Україні та очолюється митрополитом Онуфрієм із 2014 року, має церковно-канонічний зв`язок із Російською Православною Церквою (Московським патріархатом), що зумовлює залежність у проведенні міжцерковної і міжрелігійної політики від релігійного центру та є прямою вказівкою на те, що УПЦ має «канонічний» статус лише через і завдяки Московському патріархатові (Висновок релігієзнавчої експертизи Статуту про управління Української Православної Церкви на наявність церковно-канонічного зв`язку з Московським патріархатом https://dess.gov.ua/vysnovok-relihiieznavchoi-ekspertyzy-statutu-pro-upravlinnia-ukrainskoi-pravoslavnoi-tserkvy/?fbclid=IwAR2haf_-mr6ldO97p81-aaZBjhsByajVwojCNRZ3CaQcv_b9Gl66srAqe-U).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 27 грудня 2022 року у справі № 1-13/2019(374/19) зазначено: «Сучасне міжнародне право кваліфікує збройну агресію як тяжкий міжнародний злочин. Відповідно до статті 51 Статуту Організації Об`єднаних Націй держава, що зазнала збройного нападу, має право на самозахист. Захищаючи себе, вона може вдаватися до застосування щодо держави-агресора збройної сили та обмежувальних заходів, що поширюються як на її громадян, так і на іноземців, з метою підвищення обороноздатності та забезпечення боєздатності своїх збройних сил.»

З огляду на зазначене, прийняття оскаржуваного позивачем рішення відбулось в умовах введеного в Україні воєнного стану, під час боротьби Українського народу проти агресії Російської Федерації, за існування прямої загрози поширення деструктивної пропаганди з використанням релігійного чинника збоку держави-агресора.

При цьому, як вбачається з долученої до матеріалів справи копії витягу з протоколу 26 сесії 8 скликання Вишнівецької селищної ради від 04.07.2022 щодо діяльності Української православної церкви у с. Бодаки виступали присутні на засіданні жителі села Бодаки, які закликали депутатів проголосувати за проект рішення та заборонити діяльність Української православної церкви у с. Бодаки. Інших пропозицій не надходило, зокрема від позивача, який мав право брати участь в обговоренні та висловлювати свої зауваження і заперечення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР, в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, (далі Закон №280/97-ВР) одним з основних принципів здійснення місцевого самоврядування в Україні є народовладдя.

Первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста (частина 1 статті 6 Закону № 280/97-ВР).

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (частина 1 статті 10 Закону № 280/97-ВР).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.03.2023 у справі № 140/13065/21: «сільська, селищна, міська рада є підзвітною, підконтрольною та відповідальною перед територіальною громадою; під час прийняття будь-яких рішень орган місцевого самоврядування має керуватися та діяти, головним чином, інтересами жителів територіальної громади, а тому прийняття рішення всупереч інтересам громади може бути підставою для оскарження такого рішення у судовому порядку»

Отже, органи місцевого самоврядування, гарантуючи, у першу чергу, принципи законності, транспарентності (прозорості) та вторинності своїх владних повноважень від влади народу (мешканців відповідної територіальної громади, які обрали відповідні представницькі органи), повинні приймати рішення в інтересах громади, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів окремих громадян та цілями, на досягнення яких спрямоване відповідне рішення.

До матеріалів справи долучено копію протоколу № 1 Загальних (парафіяльних) зборів віруючих релігійної організації (парафії) «Парафія храму Святителя Миколая села Бодака Збаразького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви» від 20.03.2022 згідно з яким одноголосно зборами проголосовано за вихід релігійної організації «Парафія храму Святителя Миколая села Бодака Збаразького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви» із УПЦ та перехід до Тернопільської єпархії Православної Церкви України, про зміну назви релігійної організації, прийняття статуту та обрання керівних органів.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що територіальна громада як окремий суб`єкт публічно-правових відносин може мати власні (публічні) інтереси, що є відмінними від інтересів конкретної (приватної) особи. При цьому, Основним Законом України передбачено, що суспільні (публічні) інтереси підлягають самостійному захисту, а також обов`язковому врахуванню при прийнятті найважливіших рішень на рівні держави або відповідної територіальної громади.

Щодо заявленого позивачем порушення статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то відповідно до положень вказаної статті кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що зі змісту пункту 2 статті 9 Конвенції випливає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає обмеженням, лише встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 132 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» (Заява № 77703/01) від 14 червня 2007 року, практика якого разом з Конвенцією підлягає застосуванню судами при розгляді справ як джерело права та на яке покликається скаржник у позовній заяві та апеляційній скарзі, зазначено, що згідно пунктів 2 статей 9 та 11 Конвенції обмеження права на свободу віросповідання та зібрань необхідно тлумачити вузько, таким чином, щоб їх перелік був абсолютно вичерпним, а їх визначення обов`язково чітким (mutatis mutandis, Sidiropoulos and Other v. Greece, judgment of 10 July 1998, Reports of Judgments and Decisions 1998-IV, paragraphs 38). Легітимні цілі, вичерпний перелік яких містить ця норма, включають: інтереси громадської безпеки, охорона громадського порядку, здоров`я чи моралі, захист прав та свобод інших осіб.

У пункті 137 вказаного рішення зазначено, що: «На початку Суд зазначає, що дійсно в демократичному суспільстві може виникнути необхідність обмежити свободу віросповідання задля узгодження інтересів різних релігійних груп (див. Kokkinakis v. Greece, judgment cited above, pp. 17 and 18, paragraphs 31 and 33). Проте, перелік таких обмежень, перелічених в статтях 9 та 11 Конвенції ( 995_004 ), є вичерпним та вони мають чітко тлумачитись в межах обмеженої самостійної оцінки, наданої державі, і лише переконливі та нездоланні причини можуть виправдати запровадження таких обмежень. Будь-які такі обмеження мають відповідати «нагальній суспільній потребі» та бути «пропорційними легітимній меті, яку вони переслідують»».

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд повинен з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення таких.

Під порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому, особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Разом з тим, відсутність порушеного права є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі № 917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Разом з тим, заявляючи про обмеження оскаржуваним рішенням свободи віросповідання, позивач не наводить фактичних обставин, які б вказували на порушення оскаржуваним рішенням його права на свободу світогляду і віросповідання, наявність перешкод у фактичній реалізації позивачем такого права внаслідок прийняття зазначеного рішення, а також невідповідність (суперечність) оскаржуваного рішення інтересам громади. Скаржник вказує, яким чином оскаржуване рішення стосується внутрішнього аспекту права на свободу світогляду і віросповідання (релігії).

Ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції позивач не надав належних та допустимих доказів того, що прийняття оскаржуваного рішення мало наслідком позбавлення його можливості здійснити, реалізувати право на свободу віросповідання повністю чи частково, чи допустило таке втручання у свободу віросповідання, яке було б надмірним, непропорційним та невиправданим у демократичному суспільстві, не відповідало нагальній суспільній потребі та легітимній меті в умовах введення в Україні воєнного стану у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції доходить висновку щодо відсутності правових підстав для скасування рішення Вишнівецької селищної ради № 2090 від 04.07.2022, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року у справі № 500/2781/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар