Справа № 496/7062/23
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 496/7062/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Турецької І.О.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Пахомова Ігоря Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2023 року, прийнятого у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Біляївка суддею Пасечник М.Л., по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року адвокат Пахомов Ігор Юрійович в інтересах ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі Відповідач, Укртрансбезпека) в якому просив суд:

- скасувати постанову серії АА № 00012411 від 24.07.2023 року про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Укртрансбезпеки сплачений судовий збір у розмірі 536, 80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000 грн.;

- в силу приписів ст. 296 КУпАП повернути сплачені 18 969 грн. за виконавчим провадженням № 72846293.

На обґрунтування позову зазначено про протиправність притягнення Відповідачем до відповідальності за ч. 2 ст. 1321 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу з огляду на відсутність події і складу адміністративного правопорушення в його діях.

Зокрема, оскаржувана постанова не відповідає не відповідає вимогам Інструкції з оформлення уповноваженими посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства інфраструктури України 27 вересня 2021 року № 512 (далі Інструкція № 512) та КУпАП, оскільки не містить повного опису обставин, установлених під час розгляду справи, так само метадані, не містять усієї достатньої інформації, які б дали можливість всебічно, повно й об`єктивно дослідити всіх обставини справи в їх сукупності. Вказані недоліки ставлять під сумнів врахування вказаних критеріїв при встановлення факту перевищення встановлених законодавством вагових норм.

Крім цього, уповноважена посадова особа Відповідача, розраховуючи перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, використовувала значення максимально дозволеної фактичної маси на рівні 40 тон, замість з дозволених 44 тони з огляду на те, що транспортний засіб, зафіксований Відповідачем, відноситься до трьохвісного автомобілю (тягача) та був у составі з трьохвісним напівпричепом-контейнеровозом.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволені адміністративного позову до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Пахомов І.Ю. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки суд не звернув уваги на хибний розрахунок Відповідача щодо перевищення Позивачем допустимого показника загальної маси транспортного засобу, оскільки транспортний засіб, зафіксований Відповідачем, належить до контейнеровозів, для яких пунктом 22.5 Правил дорожнього руху (далі ПДР) передбачено, що значення фактичного навантаження для загальної маси не повинно перевищувати 44 тони і з якої, відповідно, має здійснюватися розрахунок перевищення порівняно з фактичною масою встановленою Відповідачем 43, 830 тони порівняно з дозволеними 44 тонами. Судом не було враховано, що транспортний засіб, зафіксований Відповідачем, відноситься до трьохвісного автомобілю (тягача) та був у составі з трьохвісним напівпричепом-контейнеровозом.

Крім цього, скаржник звертає увагу на те, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам Інструкції № 512 та КУпАП, оскільки не містить повного опису обставин, установлених під час розгляду справи, так само метадані, не містять усієї достатньої інформації, які б дали можливість всебічно, повно й об`єктивно дослідити всіх обставини справи в їх сукупності (не має географічних координат; смуги руху, напрямку руху; категорії транспортного засобу; типу транспортного засобу; повної маси транспортного засобу; оглядової фотографії із зображенням розпізнаного державного номерного знака). Вказані недоліки ставлять під сумнів врахування вказаних критеріїв при встановлення факту перевищення встановлених законодавством вагових норм.

Укртрансбезпека надала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 06 липня 2023 року о 08:00 год. за адресою Н-11, км 76+702, Дніпропетровська обл., автоматичним пунктом фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті WIM 78, WAGA-WIM35, зав. № 16 (свідоцтво про повірку технічного засобу № UA.TR.113-0619/11F-22;0695/11F-22 строком дії до 26.12.2023 року) зафіксовано транспортний засіб марки SCANIA R440, реєстраційний номер НОМЕР_1 , із перевищенням нормативних параметрів, зазначених пунктом 22.5 ПДР, а саме загальної маси транспортного засобу на 9,575% (3, 83 тон).

24 липня 2023 року старшим державний інспектор відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Дорошенко О.В. винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії АА № 00012411 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 1321 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8 500 грн..

Відповідно до вказаної постанови, 06.07.2023 року 08:00 год. за адресою Н-11, км 76+702, Дніпропетровська обл., зафіксовано транспортний засіб марки SCANIA R440, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідальна особа допустила рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів, зазначених п. 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 9,575% (3, 83 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон, за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 1321 КУпАП.

При цьому, транспортний засіб SCANIA R440, реєстраційний номер НОМЕР_1 , повна маса 26 500 кг., маса без навантаження 8 747 кг., належить ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , а причіп-контейнеровоз BRANDYS, реєстраційний номер НОМЕР_3 , повна маса 38 000 кг., належить ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .

ОСОБА_1 не погодився із вищевказаною постановою про адмінправопорушення з підстав відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, а також з наявністю численних процедурних порушень під час складання постанови, тому вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду із вказаним позовом.

Розглянувши справу по суті, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки Відповідачем доведено вчинення Позивачем, як власником транспортного засобу, 06.07.2023 року порушень пункту 22.5 ПДР та наявності події адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 ст. 1321 КУпАП, тому відсутні правові підстави для скасування оскаржуваної постани серії АА № 00012411 від 24.07.2023 року.

Вирішуючи спірне питання, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено колегією суддів, в даному випадку спірним питанням є наявність або відсутність факту перевищення загальної маси транспортного засобу на 9,575% (3, 83 тон).

Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон України «Про дорожній рух».

Так, частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема:

- знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху;

- створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам;

- виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух;

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року за № 1306 затверджено Правила дорожнього руху (ПДР), які згідно з пунктом 1.1. відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні гуртуватися на вимогах цих Правил.

Пунктом 1.3. ПДР встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Пунктом 1.9. ПДР передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Частиною 2 статті 29 Закону України «Про дорожній рух» закріплено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Абзацами 1 та 4 пункту 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 30 від 18.01.2001 року (далі Правила № 30) визначено, що рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів. Допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у пункті 22.5 ПДР на 2 відсотки (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд.

В свою чергу у пункті 3 Правил № 30 зазначено, що транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 ПДР.

Пунктом 22.1. розділу 22 «Перевезення вантажу» ПДР встановлено, що маса вантажу, що перевозиться, і розподіл навантаження на осі не повинні перевищувати величин, визначених технічною характеристикою даного транспортного засобу.

Пунктом 22.5. ПДР визначено, що рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують:

а) зовнішніх габаритів:

- за шириною 2,6м (для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, без винесення габариту на смугу зустрічного руху 3,75м);

- за висотою від поверхні дороги 4м (для транспортних засобів спеціалізованого призначення (контейнеровозів), що здійснюють перевезення одного або більше контейнерів, на маршрутах, встановлених Агентством відновлення, Укртрансбезпекою, Національною поліцією 4,35м);

- за довжиною, а саме: вантажного автомобіля 12м, автопоїзда 22м, автомобіля (тягача) з напівпричепом 18,75м, маршрутного транспортного засобу 18,75м;

- за виступу вантажу за задній габарит транспортного засобу 2м;

б) фактичної маси (по-перше зазначено максимальне значення для автомобільних доріг державного значення, після для місцевого значення):

- вантажних автомобілів, а саме: для двовісних автомобілів 18т / 14т, для трьохвісних автомобілів 25т (26т)* / 21т, для чотирьохвісних автомобіль 32т / 24т, для чотирьохвісних автомобіль з двома рульовими вісями та ведучими вісями, оснащеними спареними колесами 38т / 24т;

- комбінованих транспортних засобів, а саме: для двовісних автомобілів (тягач) з двовісним напівпричепом 36т / 24т, для двовісних автомобілів (тягач) з трьохвісним напівпричепом 40т / 24т, для трьохвісних автомобілів (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом 40т / 24т, для двовісних автомобілів (тягач) з трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 42т / 24т, для трьохвісних автомобілів (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 44т / 24т;

- автопоїздів (двовісний або трьохвісний автомобіль з двовісним або трьохвісним причепом) 40т / 24т.

* для трьохвісних автомобілів, якщо ведуча вісь обладнана здвоєними колесами та максимальне навантаження на кожну вісь не перевищує 9,5 тонни;

в) навантаження на вісь (по-перше зазначено максимальне значення для автомобільних доріг державного значення, після для місцевого значення):

- одинарну вісь 11,5т / 7т;

- здвоєні осі, якщо відстань між осями: менш як 1м 11,5т / 7т, від 1м до 1,3м 16т / 10т, від 1,3м до 1,8м при неспарених колесах 18т / 10,5т, від 1,3м до 1,8м при спарених колесах, за умови, що навантаження на кожну вісь не перевищує 9,5т 19т / 11,5 т, від 1,3м до 1,8м чотирьохвісних автомобілів, ведучі вісі яких оснащені спареними колесами, за умови, що навантаження на кожну ведучу вісь не перевищує 11,5т 23т / 11,5т, від 1,8м до 2,5м для причепів та напівпричепів 20т / 11,5т;

- строєні осі, в тому числі транспортних засобів спеціалізованого призначення (контейнеровозів), що здійснюють перевезення одного або більше контейнерів, якщо відстань між осями: 1,3м або менше 21т / 13т, понад 1,3м до 1,4м 24т / 14т.

Таким чином, пунктом 22.5. ПДР передбачені обмеження як вагових так і габаритних параметрів транспортних засобів та їх составів.

Стаття 1321 КУпАП визначає відповідальність за порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів та правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами.

Дія частини 2 цієї статті поширюється на правопорушення, пов`язані з перевищенням габаритних та/або вагових параметрів.

Так, перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами тягне за собою накладення штрафу в розмірі:

- п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно;

- однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%;

- двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%, але не більше 30%;

- трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30%.

Підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої частинами 1 і 2 цієї статті, є наявність дозволу на проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.

Як свідчать встановлені обставини справи, Відповідачем прийнято оскаржувану постанову, оскільки транспортний засіб марки SCANIA R440, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 06.07.2023 року о 08:00 год. за адресою Н-11, км 76+702, Дніпропетровська обл., рухався із перевищенням нормативних параметрів, зазначених пунктом 22.5 ПДР, а саме загальної маси транспортного засобу на 9,575% (3, 83 тони), за що передбачено адміністративну відповідальність за ч. 2 ст. 1321 КУпАП та на відповідальну особу, в даному випадку це Позивач, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 8 500 грн. (а.с. 74).

Тобто, висновки Відповідача про перевищення транспортним засобом Позивача загальної маси нормативного показника зроблені на підставі наступного розрахунку: маса транспортного засобу 43,830 тони перевищує нормативний показник 40,0 тон, а отже на 3, 83 тони маси транспортного засобу відповідно, тобто розрахунок перевищення допустимого показника загальної маси здійснено виходячи з дозволених 40 тон (43,830 40,0 = 3, 83).

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що ч.ч. 1-3 ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Як вбачається з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

За приписами ст. 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Положеннями ч. 1 ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За правилами ч.ч. 1-3 ст. 90 КАС України обумовлено, що суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , транспортний засіб SCANIA R440, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, є спеціалізованим вантажним сідловим тягачем та відноситься, в розумінні ПДР, до трьохвісного автомобіля (тягача) (а.с. 18).

Згідно зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , причеп є трьохвісним контейнеровозом марки BRANDYS, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 1978 року випуску (а.с. 18).

В той же час, підпунктом «Б» пункту 22.5. ПДР передбачено, що рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують фактичної маси в 44 тони для трьохвісного автомобіля (тягача) з трьохвісним напівпричепом (контейнеровозом), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів.

Отже, оскільки автоматичним пунктом фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті зафіксовано трьохвісний тягач у составі з трьохвісним причепом-контейнеровозом, що здійснював перевезення одного контейнера, то максимальна дозволена маса для такого транспортного засобу та його составу становить 44 тони.

Таким чином, висновки Відповідача щодо перевищення Позивачем маси транспортного засобу на 3, 83 тони та відповідно 9,575% є необґрунтованими та не доведеними, оскільки такі висновки зроблені на підставі розрахунку, в якому нормативний показник максимально дозволеної маси становить 40,0 тон.

Враховуючи тип транспортного засобу (тягач) та причепу (контейнеровоз), маса навантаження якого дозволяється 44 тони та автоматична фіксація маси транспортного засобу Відповідачем у розмірі 43,830 тони, фіксація перевищення на 3, 83 тони є невірною, так як рух транспортного засобу та його составу було допущено в межах максимально дозволеної маси в 44 тони

За таких обставин, Відповідачем не доведене порушення Позивачем п. 22.5 ПДР, а саме враховуючи тип транспортного засобу та причепу, а також подані докази зваження, перевищення загальної маси навантаження транспортного засобу на 9,575% (3, 83 тони).

Отже, в межах спірних правовідносин відсутні належні докази, які підтверджують факт скоєння Позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 1321 КУпАП, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість винесення Відповідачем оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення, яка підлягає скасуванню, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про повернення 18 969 грн. в силу приписів ст. 296 КУпАП, сплачених за виконавчим провадженням № 72846293 з примусового виконання оскаржуваної постанови серії АА № 00012411 від 24.07.2023 року про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Як встановлено ч. 1 ст. 296 КУпАП, скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість.

Виходячи з наведеної норми, вимоги ОСОБА_1 щодо повернення Укртрансбезпекою сплаченого ним штрафу одночасно із вимогою про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення є передчасними, оскільки право на повернення сплачених на підставі скасованої в подальшому постанови коштів кореспондується з обов`язком Укртрансбезпеки вчинити дії, спрямовані на повернення коштів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Позивачем сплачено штраф в розмірі 17 000 грн., а також 1 700 грн. винагороди виконавчої служби та 269 грн. мінімальних витрат виконавчого провадження, а всього 18 969 грн., в примусовому порядку на виконання постанови серії АА № 00012411 від 24.07.2023 року про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, до місцевого бюджету.

Як вбачається з п. 39 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України, до органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, віднесено органи державної влади, а також органи місцевого самоврядування, уповноважені здійснювати контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів, інших надходжень бюджету.

Механізм повернення з бюджету помилково сплачених коштів на підставі подання органу, що контролює справляння надходжень бюджету урегульовано Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року за № 787 (далі - Порядок).

Зазначений Порядок, зокрема визначає повернення органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, фізичним особам помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті, тобто повернення грошових сум, які мають безспірний характер.

У зв`язку із скасуванням в судовому порядку постанови про застосування штрафу сплачена до відповідного бюджету сума штрафу з моменту набрання законної сили судовим рішенням про скасування цієї постанови набуває статусу такої, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави, і подальше повернення суми штрафу відбувається не за рахунок бюджетних асигнувань відповідного суб`єкта владних повноважень, на якого покладений контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, а з відповідного бюджету.

Виходячи з наведеного, а також приймаючи до уваги, що адміністративний суд обмежений колом питань, вирішення яких належить до його компетенції за результатами розгляду адміністративного позову з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності (ч. 3 ст. 286 КАС України), суд апеляційної інстанції вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення при неповному з`ясуванні обставин справи, з невірним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат, колегій суддів застосовує ст. 139 КАС України, відповідно до ч. 6 якої якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як визначено ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (ч. 3 ст. 132 КАС України).

За правилами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Стосовно відшкодування судових витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем було сплачено судовий збір за подання позову в сумі 536,80 грн. згідно квитанції про сплату № 7083-9946-8143-9276 від 12.10.2023 року, та за подання апеляційної скарги 805,20 грн. згідно квитанції про сплату № 8019-1691-2252-5899 від 16.12.2023 року, а отже судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 342 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача.

Стосовно відшкодування судових витрат на правничу допомогу адвоката, колегія суддів виходить з наступного.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Стаття 134 КАС України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частин 1 та 2 статті 134 КАС України, кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Аналіз вищенаведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що зазначено у рішенні від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.09.2019 року по справі № 810/2760/17.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокатом у позовній заяві наведено детальний опис послуг, а саме:

1. Формування правової та процесуальної позиції щодо оскарження постанови 1 000 грн.;

2. Складання позовної заяви 3 000 грн.;

3. Гонорар успіху (у випадку ухвалення судового рішення на користь клієнта) 10 000 грн.. Всього: 14 000.00 грн., в апеляційній скарзі адвокатом наведено наступний опис послуг:

1. Складання апеляційної скарги 3 000 грн.;

2. Гонорар успіху (у випадку скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення судового рішення на користь клієнта) 20 000 грн.. Всього: 23000.00 гривень.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження витрат Позивача, понесених на професійну правничу допомогу, зокрема відсутній договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність в матеріалах справи договору про надання правничої допомоги, акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, а також розрахунків таких витрат унеможливлюють встановлення обсягу фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу адвокатом, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг.

Таким чином, в даному випадку, відсутнє документальне підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих Адвокатом послуг із урахуванням кількості витраченого на ці послуги часу та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого Адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового відшкодування Позивачу понесених ним судових витрат, а саме зі сплати судового збору в сумі 1 342 грн., які підлягають стягненню з Відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань, в іншій частині слід відмовити з огляду на їх необґрунтованість.

Пунктами 1 та 4 частини 1 статті 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 317 КАС України).

За таких обставин, апеляційна скарга Державної служби України з безпеки на транспорті підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки предметом позову в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з ч. 3 ст. 272 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 132, 134, 139, 292, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Пахомова Ігоря Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2023 року задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2023 по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті серії серії АА № 00012411 від 24.07.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 1321 КУпАП.

Закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 2 ст. 1321 КУпАП.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в сумі 1 342 грн. (одна тисяча триста сорок дві) гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: І.О. Турецька

Суддя: В.О. Скрипченко