Справа № 140/5628/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 140/5628/23 пров. № А/857/19470/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року (головуючий суддя Волдінер Ф.А., м. Луцьк) у справі № 140/5628/23 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області, Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову №357019 від 20.03.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставин, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажу несуть перевізники, а не власники транспортного засобу. Зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що позивач здійснював перевезення вантажу саме як автомобільний перевізник у розумінні Закону України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт».

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив щодо її доводів та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок Відділом державного нагляду (контролю) у Волинській області у період 13.02.2023 по 19.02.2023, затвердженим в.о. начальника вказаного відділу 10.02.2023, та згідно із направленням на рейдову перевірку від 10.02.2023 №013479, 16.02.2023 старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Лущинським М.А. було проведено рейдову перевірку, про що складено акт проведення перевірки про додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 16.02.2023 №333854.

Вказаним актом встановлено, що під час надання послуг перевезення вантажу у водія ОСОБА_2 транспортного засобу марки Мercedes-Benz 817, номерний знак НОМЕР_1 , що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить позивачу ОСОБА_1 , відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа, яким обладнаний транспортний засіб та ТТН.

Вказаний акт підписаний водієм, а ОСОБА_1 не було надано жодних пояснень або заперечень на акт перевірки.

Постановою начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби України з безпеки на транспорті Шендюха Т.Ю. про застосування адміністративно-господарського штрафу №357019 від 20.03.2023 за відсутність документів, перелік яких визначений статтею 48 Закону №2344-ІІІ, відповідальність за яке передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ, з перевізника ОСОБА_1 стягнуто адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000 грн.

Не погодившись із вказаною постановою, позивач звернувся з позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду матеріалів про порушення законодавства про автомобільний транспорт і вирішенні питання стосовно того, хто має нести відповідальність, Відділ державного нагляду (контролю) у Волинській області Державної служби України з безпеки на транспорті правомірно виходив з того, що автомобільним перевізником є саме позивач, як власник транспортного засобу, водночас позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження того, що належний йому вантажний автомобіль вибув з його розпорядження або знаходився у правомірному користуванні іншої особи.

Колегія суддів зазначає, що спірним питанням у даному спорі є правомірність застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача як до перевізника.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень визначено Законом України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III).

Відповідно до ст.1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; автомобільний самозайнятий перевізник - це фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-ІІІ встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону №2344-ІІІ, є саме автомобільний перевізник.

Статтею 48 Закону №2344-ІІІ передбачено перелік обов`язкових документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення. Для водія юридичної особи, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, є: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України.

Відповідно до п. 3.3. Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, повинен мати при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Разом з тим, відповідно до п.6.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 року (далі Положення №340), передбачено, що водій, який керує транспортним засобом не обладнаним тахографом, веде індивідуальну контрольну книгу згідно додатку 3.

Згідно п. 6.1 Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Відповідно до п. 1.3 Положення №340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Таким чином, з аналізу наведених норм слід зробити висновок, що суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону №2344-ІІІ, є автомобільний перевізник, а для наявності порушення у вигляді відсутності документів, перелік яких визначений статтею 48 Закону №2344-ІІІ, слід встановити факт перевезення пасажирів чи вантажу на комерційній основі чи за власний кошт. За своєю правовою природою штраф, який застосовується до автомобільних перевізників відповідно до ст. 60 Закону №2344-ІІІ, є адміністративно-господарським штрафом, а тому він може бути застосований виключно до суб`єкта господарювання, у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності у сфері автомобільного транспорту.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем.

Як вбачається із акта перевірки №333854, під час надання послуг перевезення вантажу автомобілем марки Mercedes-Benz 817, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у водія ОСОБА_2 відсутні протокол перевірки та адаптації тахографа, яким обладнаний транспортний засіб, та товарно-транспортна накладна.

Автомобіль марки Mercedes-Benz 817 є вантажним і має масу понад 3.5 тонни ( 4900 кг), що відповідно до пункту 6.1 Положення про робочий час та відпочинок водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту і зв`язку України №340 від 07.06.2010, є підставою для обладнання такого автомобіля діючими та повіреними тахографами.

Власником транспортного засобу марки Mercedes-Benz 817, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 і визнається позивачем.

Колегія суддів зазначає, що Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, наведені терміни та поняття, зокрема:

Перевізник фізична чи юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами;

Вантажовідправник будь-яка фізична або юридична особа, яка подає перевізнику вантаж для перевезення;

Вантажоодержувач - будь-яка фізична або юридична особа, яка здійснює приймання вантажів, оформлення товарно-транспортних документів та розвантаження транспортних засобів.

Як вбачається з накладної №14 від 16.02.2023 (а.с.27), яка була надана водієм ОСОБА_2 , даним транспортним засобом перевозився вантаж, а саме, ДСП ламінований, у кількості 93 шт., ціна 1167, загальною вартістю 108531 грн.

Вантажовідправником у даній накладній зазначено ОСОБА_3 , водій ОСОБА_2 - приймає вантаж.

Апелянт ОСОБА_1 зазначає, що послуг з перевезення вантажу не надає та не має найманих працівників, які здійснюють перевезення, а водій ОСОБА_2 за його дорученням не перевозив вантаж, а використовував автомобіль у власних цілях.

Однак, апелянтом не надано жодних доказів, що свідчили б про непричетність його до перевезення вантажу 16.02.2023, а також доказів того, що водій ОСОБА_2 не перебуває з ним у трудових відносинах.

Також з акту №333854 вбачається та не заперечується ОСОБА_1 , що транспортний засіб марки Mercedes-Benz 817, реєстраційний номер НОМЕР_1 , обладнаний тахографом, що підтверджує причетність позивача до здійснення перевезення вантажу.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт відчуження або передачу у користування позивачем належного йому автомобіля іншим особам.

Судом першої інстанції слушно зауважено, що відповідно до пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388, за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, підрозділ Державтоінспекції видає за зверненням такого власника видає тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом. Копія документа, що підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, додається до матеріалів, що необхідні для оформлення тимчасового реєстраційного талона.

Відповідно до пункту 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженою наказом МВС від 11.08.2010 № 379, якщо власник ТЗ передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження ТЗ іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ.

Копія документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ, долучається працівниками Центру до матеріалів видачі тимчасового реєстраційного талона.

Верховний Суд у постанові від 20.12.2018 у справі № 804/8740/16 вказав, що попри те, що наведені положення п. 6.3. Інструкції № 379 та п. 16 Порядку №1388 передбачають видачу тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб за зверненням користувача транспортного засобу, все ж його наявність, відповідно і необхідність звернутися про його отримання, встановлена Законом України Про автомобільний транспорт.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що для транспортних засобів, що перебувають, зокрема, в користуванні у фізичних осіб, реєстраційним документом, наявність яких є обов`язковою згідно з вимогами статей 39, 48 Закону України Про автомобільний транспорт, є тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб, який в ході рейдової перевірки 16.02.2023 водій ОСОБА_2 не надав відповідачу.

Крім того, позивач не надав жодних доказів щодо передачі в користування транспортного засобу іншим особам на момент рейдової перевірки 16.02.2023, а відтак правові підстави для володіння транспортним засобом марки Mercedes-Benz 817 реєстраційний номер НОМЕР_1 іншими особами на момент проведення перевірки відсутні.

Транспортний засіб не вибував з володіння та користування позивача на момент перевірки та не знаходився у правомірному користуванні іншої особи, відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що автомобільним перевізником є саме позивач, як власник вантажного транспортного засобу масою понад 3.3 тонни, яким перевозився вантаж.

Колегія суддів зазначає, що за відсутності документів, зокрема, в даному випадку товарно-транспортної накладної та протоколу перевірки та адаптації тахографа, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону № 2344-ІІІ.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18.03.2020 у справі №826/2239/16.

Як у позові, так і в апеляційній скарзі позивач не заперечує, що наведені документи не були пред`явлені до перевірки.

Доказів того, що перевезення вантажу водій ОСОБА_2 здійснював в особистих цілях і за власний рахунок не надано. Крім того, колегія суддів враховує, що акт перевірки був підписаний водієм ОСОБА_2 без заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про правомірність оскаржуваної постанови №357019 від 20.03.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу у зв`язку з доведеністю факту вчиненого позивачем порушення, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 140/5628/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар