Справа № 120/1324/24
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 лютого 2024 р. Справа № 120/1324/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Тульчинської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Тульчинської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані протиправністю постанови державного виконавця від 25.01.2024 ВП № 73910210 про накладення штрафу на боржника в сумі 5100,00 грн. за невиконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.01.2024 у справі № 120/15163/23.

В обґрунтування позову вказує, що здійснити негайне виконання вказаного рішення не вбачається за можливе, оскільки посада секретаря є виборною відповідно до статей 3,10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», та відповідно до п.4 ч.1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання обрання на посаду та звільнення з посади секретаря міської ради вирішується виключно на пленарних засіданнях ради постановою, а на даний час на пленарних засіданнях депутати відповідне рішення не прийняли. Також вказує, що Тульчинська міська рада не ухиляється від виконання рішення суду щодо питання поновлення на посаді та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, та звернулася до суду з заявою про роз`яснення рішення суду в частині що стосується допущення його до негайного виконання.

Ухвалою суду від 07.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 .

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому він зазначив, що державним виконавцем 25.01.2024 року винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 5100 грн. у зв`язку з не виконання рішення в повному обсязі без поважних причин. На переконання державного виконавця, постанова про накладення штрафу від 25.01.2024 року є законною та винесена з дотриманням статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», а тому, просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18.01.2024 року у справі №120/15163/23 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Тульчинської міської ради, Тульчинського міського голови Весняного Валерія Михайловича про визнання протиправними та скасування рішення та розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, шляхом визнання протиправним та скасування рішення 51 (позачергової) сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 06.09.2023 року №2517 "Про припинення повноважень секретаря Тульчинської міської ради восьмого скликання ОСОБА_1 ", визнання протиправним та скасування розпорядження Тульчинської міської ради від 06.09.2023 року №0703-400 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Даним рішенням суду поновлено ОСОБА_1 на посаді секретаря Тульчинської міської ради з 07.09.2023 року, стягнуто з Тульчинської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.09.2023 по 17.01.2024 в сумі 103975,60 (сто три тисячі дев`ятсот сімдесят п`ять гривень 60 копійок) гривень, допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення з 07.09.2023 року ОСОБА_1 на посаді секретаря Тульчинської міської ради та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць, стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Тульчинської міської ради.

18.01.2024 року видано виконавчі листи по справі №120/15163/23 про " Поновити ОСОБА_1 на посаді секретаря Тульчинської міської ради з 07.09.2023 року" та про "Стягнути з Тульчинської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.09.2023 по 17.01.2024 в сумі 103975,60 (сто три тисячі дев`ятсот сімдесят п`ять гривень 60 копійок) гривень." з вимогою про допущення до негайного виконання рішення в частині поновлення з 07.09.2023 року ОСОБА_1 на посаді секретаря Тульчинської міської ради та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що із заявою про примусове виконання рішення суду у справі №120/15163/23 в частині поновлення на посаді, стягувач звернувся 19.01.2024 року.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шевчук О.О. від 22.01.2024 року відкрито виконавче провадження ВП №73910210.

Тульчинською міською радою на постанову про відкриття виконавчого провадження листом № 04-06-188 від 23.01.2024 року повідомлено державного виконавця, що міською радою у порядку ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України 22.01.2024 року подана заява до Вінницького окружного адміністративного суду про роз`яснення судового рішення № 120/15163/23 від 18.01.2024 року в частині, що стосується допущення до негайного виконання поновлення з 07.09.2023 року ОСОБА_1 на посаді секретаря Тульчинської міської ради.

24.01.2024 року на адресу Тульчинською міською радою направлено вимогу державного виконавця щодо виконання рішення суду в повному обсязі з урахуванням фактів (доводів) та надання підтверджуючих документів щодо повного та фактичного виконання рішення суду.

На виконання вимоги державного виконавця від 24.01.2024 року, боржником надано лист №04-06-220 від 25.01.2024 року, згідно якого встановлено, що станом на 25.01.2024 рішення суду не виконано. Даним листом також повідомлено, що 24.01.2024 року міською радою подана апеляційна скарга на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.01.2024 у справі № 120/15163/23.

Водночас, 25.01.2024 року стягувачем в рамках ВП №73910210 повідомлено державного виконавця, що станом на 18:00 год. 24.01.2024 року рішення суду в частині поновлення з 07.09.2023 року ОСОБА_1 на посаді секретаря Тульчинської міської ради не виконано.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шевчук О.О. від 25.01.2024 року на боржника накладено штраф у розмірі 5100,00 грн за невиконання рішення суду.

Вважаючи таку постанову протиправною, з метою її скасування, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Статтею 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із статтею 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктами 1, 16 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

За правилами ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Відповідно до частин першої та другої статті 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом ст.75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Наведені положення законодавства в контексті цієї справи свідчать про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону №1404-VIII. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Як встановлено судом, рішенням суду від 18.01.2024 року по справі № 120/15163/23 поновлено ОСОБА_1 на посаді секретаря Тульчинської міської ради з 07.09.2023 року, стягнуто з Тульчинської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.09.2023 по 17.01.2024 в сумі 103975,60 (сто три тисячі дев`ятсот сімдесят п`ять гривень 60 копійок) гривень, допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення з 07.09.2023 року ОСОБА_1 на посаді секретаря Тульчинської міської ради та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць, стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Тульчинської міської ради.

В той же час, станом на день розгляду справи, доказів виконання рішення суду від 18.01.2024 року по справі № 120/15163/23 в частині, яка допущена до негайного виконання, представником Тульчинської міської ради надано не було.

При цьому, поважних причин, які позбавляли можливості протягом місяця виконати рішення суду, повідомлено не було, що свідчить про те, що міська рада мала реальну можливість виконати рішення суду, однак не зробила цього.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Також, обов`язкове виконання рішення суду, в тому числі, суб`єктами наділеними владними повноваженнями, покладається Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції» від 17.07.1997. Отже її положення є обов`язковими для виконання Україною.

Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України, до яких відноситься і Тульчинська міська рада.

Тобто, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає за необхідне також зауважити, що в силу положень частини 1 статті 9 Конституції України та частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява N 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява N 41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява N 71186/01, п. 84).

У пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Під час розгляду справи встановлено, а представником позивача не заперечувалось, що Тульчинська міська рада не виконала судове рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 , як на день винесення оскаржуваної постанови, так, і на день прийняття рішення у даній справи.

Доводи міської ради, як на поважність причин невиконання судового рішення, про звернення з апеляційною скаргою від 24.01.2024 року до Сьомого апеляційного адміністративного суду, суд вважає необґрунтованими.

При цьому, пояснення боржника про невиконання рішення суду у зв`язку з тим, що посада секретаря Тульчинської міської ради є виборною, не свідчать про об`єктивну неможливість боржника виконати судове рішення.

Так, рішення у справі №120/15163/23 передбачає обов`язок відповідача добровільно і негайно його виконати в частині поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що Тульчинська міська рада зобов`язана на своїй сесії проголосувати позитивно щодо питання виконання судового рішення у частині поновлення працівника на посаді відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

Рішення про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Водночас, доказів вчинення будь-яких дій (в тому числі скликання позачергової сесії міської ради), спрямованих на виконання рішення суду в частині, яка підлягає негайному виконанню, представником боржника надано не було.

Суд погоджується із позивачем, що подання заяви до суду про роз`яснення виконання рішення суду зупиняє перебіг строку виконання останнього та зауважує, що строк виконання передбачає встановлення такого строку судом саме у вказаному рішенні з метою виконання такого з конкретного часу, відповідно перебіг такого визначеного судом строку виконання на час розгляду заяви судом та ухвалення відповідного рішення. Такий перебіг строку стосується також і в разі визначення в судовому рішенні строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Проте, суд зазначає, що за наявності наслідків розгляду таких заяв судом та набрання відповідним рішенням суду законної сили, не нівелює боржника від обов`язку виконання рішення згідно вимог чинного законодавства, враховуючи те, що вказаною категорією справ рішення підлягало негайному виконанню зокрема в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Судом враховано, що ухвалою від 12.02.2024 року в задоволенні заяви представника Тульчинської міської ради про роз`яснення рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.01.2024 у справі №120/15163/23 відмовлено, однак, станом на день розгляду даної справи, доказів вчинення будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду, зокрема в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді секретаря міської ради, надано не було, що свідчить про небажання позивача виконувати судове рішення.

Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та їх основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі рішень судів про поновлення на посадах, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Враховуючи наведене, суд не вбачає протиправних дій, з боку державного виконавця, при прийнятті оскаржуваної постанови, а зазначені позивачем вище обставина не вказує на неможливість виконання судового рішення з поважних причин та не звільняє боржника і його уповноважених посадових осіб від встановленої законом відповідальності за невиконання рішення суду.

Разом з тим, оскільки йдеться про виконання рішення суду, яке набрало законної сили та в силу конституційних приписів є обов`язковим до виконання, Рада та її депутати позбавлені дискреції (розсуду) при вирішенні відповідного питання та зобов`язані прийняти рішення, необхідне для виконання судового рішення.

За таких обставин, суд підкреслює, що судове рішення про поновлення стягувача на посаді не було виконане саме з вини боржника, який без поважних причин ухилився від його виконання та без участі якого виконання рішення суду є неможливим.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 287, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

За змістом положень абз. 2 ч. 1 ст. 295 КАС України якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

Позивач: Тульчинська міська рада Вінницької області вул. Миколи Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька область, 23600,

Відповідач: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального упраління Міністерства юстиції (м. Київ) вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036,

Третя особа: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Суддя Чернюк Алла Юріївна