Справа № 280/9346/23
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року Справа № 280/9346/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Чумака Романа Васильовича (вул. Голосіївська, буд. 13А, оф. 573, м. Київ, 03039) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057) та Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

07.11.2023 засобами системи «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі відповідач 2), в якій позивач просить суд:

визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача 1 №85 від 22.09.2023;

зобов`язати відповідача 1 та відповідача 2 зарахувати до страхового стажу позивача період навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992, період роботи на Петровському машзаводі п/о «Донецькуголь» з 19.11.1992 по 17.11.1993, період роботи з 01.09.2014 по 01.11.2014;

зобов`язати відповідача 1 та відповідача 2 зарахувати до спеціального страхового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах для осіб, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 позивача період навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992, період навчання у ПТУ №106 м. Донецька з 29.10.1993 по 01.07.1994, період роботи 04.03.1994 17.02.1995 у ДВАТ «Шахта імені Челюскінців» на посадах учня електрослюсаря підземного та підземного електрослюсаря видобувної ділянки, період роботи 03.03.1995 25.07.1995 у ДП «Шахта Петровська» на посаді електрослюсаря підземного 4 розряду, період роботи 13.10.1995 15.08.2002 в Оперативному воєнізованому гірничорятувальному загоні на посаді респіраторника, період роботи 20.05.2014 01.11.2014 на ВП «Шахта імені Челюскінців» на посаді електрослюсаря підземного 3 розряду;

зобов`язати відповідача 2 призначити з 18.06.2023 позивачу пенсію за віком на пільгових умовах та провести відповідні виплати.

Крім того, 08.11.2023 від представника позивача до суду надійшло клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору, обґрунтоване тим, що розмір судового збору перевищує 5% отриманого позивачем доходу, позовні вимоги заявлені щодо захисту соціальних прав позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно без пояснення причин не зараховано до страхового стажу позивача період навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992, який підтверджується довідкою № 1526 від 25.10.2011, період праці позивача на Петровському машзаводі п/о Донецкуголь з 19.11.1992 по 17.11.1993, період роботи з 01.09.2014 по 01.11.2014. Крім того, відповідачем не зараховано до страхового стажу що дає право на пенсію на пільгових умовах за списком № 1 позивача період навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992, період навчання у ПТУ № 106 м. Донецька з 29.10.1993 по 01.07.1994, період праці позивача 04.03.1994 - 17.02.1995 у ДВАТ Шахта імені Челюскінців на посадах учня електрослюсаря підземного та підземного електрослюсаря видобувної ділянки, період праці 03.03.1995 - 25.07.1995 у ДП Шахта Петрівська на посаді електрослюсаря підземного 4 розряду, період праці 13.10.1995 15.08.2002 в Оперативному воєнізованому гірничорятувальному загоні на посаді респіраторника, період праці 20.05.2014 - 01.11.2014 на ВП Шахта імені Челюскінців на посаді електрослюсаря підземного 3 розряду. Відповідач протиправно застосовує до позивача негативні наслідки у вигляді позбавлення права на соціальний захист через невиконання роботодавцем вимог законодавства щодо атестації робочих місць. Зазначає, із посиланням на рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, що відповідач не врахував, що позивач виконав усі встановлені законодавством вимоги для призначенні пенсії за списком № 1. З урахуванням спірних періодів стажу, протиправно не врахованих відповідачем, страховий стаж позивача становить (18 років 1 місяць 14 днів + 4 роки 11 місяців 27 днів) 23 роки 1 місяць 11 днів, з яких страховий стаж позивача за списком №1 - 12 років 1 місяць 20 днів. Оскільки обставини справи свідчать про те, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача зазначені періоди, протиправно відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, належним способом захисту є саме зобов`язання врахувати вказані періоди до страхового стажу, до спеціального страхового стажу, що дає право на пенсію на пільгових умовах, зобов`язання призначити і виплачувати пенсію позивачу з 18.06.2023.

Ухвалою від 13.11.2023 у справі відкрите спрощене позовне провадження, судове засідання призначено без виклику сторін (у письмовому провадженні). Встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву.

28.11.2023 від відповідача 2 надійшов відзив на позов. У відзиві ГУ ПФУ в м. Києві заперечило проти заявлених позовних вимог та зазначило, що заяву позивача про призначення пенсії за принципом екстериторіальності було розглянуто відповідачем 1. Вік позивача на момент прийняття оскаржуваного рішення становив 50 років 2 місяці 27 днів, загальний страховий стаж становить 18 років 01 місяць 14 днів. Довідка щодо пільгового стажу №73 від 12.06.2014 не врахована, оскільки до пенсійної справи не долучено наказ про проведення атестації робочих місць та відсутній перелік професій атестованих посад. Довідки №134 від 17.05.2021 та №208 від 08.04.2021, що містять дані про спеціальний трудовий стаж за Списком №1 до впровадження реєстру застрахованих осіб, не можуть бути зараховані до пільгового стажу на підставі ст. 9 Закону України №1207 від 15.04.2014, згідно якої будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, є недійсним і не створює правових наслідків. Також не долучено наказ про проведення атестації робочих місць та відсутній перелік професій атестованих посад. Звертає увагу на те, що при написанні заяви від 14.09.2023 позивач чітко не вказав на який вид пенсії він претендує.

28.11.2023 засобами системи «Електронний суд» від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якій представник зазначає, що відповідач 2 протиправно перекладає на працівника (позивача) негативні наслідки непроведення атестації робочих місць роботодавцями. Відповідачем 2 не враховано принцип Намібійський винятків, звертає увагу, що усі вищевказані довідки, які стосуються періодів роботи у 1994-1995 році, видані на підставі первинних документів, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, і на той факт, що зміст довідки № 134 від 17.05.2021 не суперечить змісту трудової книжки позивача та більш ранньої довідки №01/2 від 21.06.2002 та підтверджує факт виконання позивачем робіт за списком № 1 протягом періоду 04.03.1994 17.02.1995. Також, зміст довідки № 208 від 08.04.2021 не суперечить змісту більш ранньої довідки б/н від 21.06.2002 та підтверджує факт виконання позивачем робіт за списком № 1 протягом періоду 03.03.1995 25.07.1995.

18.12.2023 засобами системи «Електронний суд» від відповідача 1 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач 1 заперечує проти позову. Зазначає, що з 01.01.2004 період трудової діяльності зараховується до страхового стажу, а доход враховується для обчислення пенсії виключно за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку сплати страхових внесків та/або єдиного внеску до Пенсійного Фонду України. Відповідачем 1 до страхового стажу позивача не було враховано період роботи позивача 01.09.2014 по 01.11.2014, оскільки за вказаний період відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) страхові внески сплачені не були. Окрім того, період роботи позивача з 19.11.1992 по 17.11.1993, зазначений у трудовій книжці (записи №4, 5) засвідчений різними підприємствами. Запис про прийом на роботу засвідчений «Петровский машзавод «Донецкголь», а запис про звільнення засвідчений печаткою іншого підприємства, «Петровский РМЗ». Документів про підтвердження перейменування чи реорганізації підприємства позивачем не було надано, що стало підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивача з 19.11.1992 по 17.11.1993. Відповідачем 1 до пільгового стажу не було враховано періодів роботи позивача з 13.10.1995 по 15.08.2002, зазначених у довідці №73 від 12.06.2014, виданої Оперативним воєнізованим гірничорятувальним загоном, оскільки позивачем не надано накази про проведення атестації робочих місць та переліку професій атестованих посад.

Особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на тимчасово окупованій території визначено Законом України від 15.04.2014 №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Оскільки згідно із зазначеним законом будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території України та їх діяльність вважаються незаконними будь-який акт (рішення, документ), виданий вищезазначеними органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків.

Отже, долучені до звернення документи, видані підприємствами, які знаходяться на тимчасово окупованій території є недійсними. У зв`язку з вищевикладеним, надані позивачем при зверненні із заявою про призначення пенсії за віком довідки №73 від 12.06.2014, №134 від 17.05.2021, №208 від 08.04.2021, видані донецькою народною республікою, що начебто, підтверджують пільговий характер роботи позивача з 04.03.1994 по 17.02.1995, з 03.03.1995 по 25.07.1995, та 20.05.2014 по 01.11.2014 не можливо врахувати для розгляду питання призначення позивачу пенсії.

Стосовно зарахування до страхового та пільгового стажу періоду навчання з 01.09.1988 по 30.06.1992 та до пільгового стажу періоду навчання з 29.10.1993 по 01.07.1994.

Пунктом «д» ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації.

Відповідно до п. 8 Порядку №637 час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Отже, навчання у вищих та середніх спеціальних навчальних закладах до 01 січня 2004 року зараховується лише період з денною формою навчання і підтверджується дипломами та іншими вищеперерахованими документами.

Позивачем під час подання заяви про призначення пенсії не було надано документу про освіту, а саме, диплому від 01.07.1992, на підставі якого зроблено запис №1 у трудову книжку позивача про період навчання з 01.09.1988 по 30.06.1992.

Згідно зі статтею 38 Закону України «Про професійно-технічну освіту», час навчання в професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, в тому числі у безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Період навчання позивача з 29.10.1993 по 01.07.1994 в ПТУ №106 м. Донецька унеможливлює зарахування до пільгового стажу роботи за Списком №1, адже пільговий стаж позивачем не був підтверджений в цілому.

Відповідач 1 дійшов висновку, що правові підстави для зарахування періодів роботи позивача до страхового стажу періодів з 01.09.1988 по 30.06.1992, з 19.11.1992 по 17.11.1993, з 01.09.2014 по 01.11.2014 та до пільгового періоду за Списком №1 з 01.09.1988 по 30.06.1992, з 29.10.1993 по 01.07.1994, 29.10.1993 по 01.07.1994, з 04.03.1994 по 17.02.1995, з 03.03.1995 по 25.07.1995, з 13.10.1995 по 15.08.2002 та 20.05.2014 по 01.11.2014 та відсутні.

З урахуванням викладеного, відповідачем 1 було встановлено, що вік позивача становить 50 років 02 місяці 27 днів, страховий стаж позивача складає 18 років 01місяць 14 днів, пільговий стаж позивачем не підтверджений та прийнято рішення №85 від 22.09.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з недостатньою кількістю страхового та відсутністю пільгового стажу.

Вважає, що відповідач 1 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, добросовісно та розсудливо, а Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області взагалі не порушувало права позивача на його пенсійне забезпечення. Просить відмовити у задоволенні позову.

21.12.2023 засобами системи «Електронний суд» від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача 1, в якій представник зазначає, що відповідачем 1 проігнороване рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020. Відповідач 1 не врахував, що відомості трудової книжки позивача дають можливість встановити його зайнятість на роботах за Списком № 1. Відповідач 1 протиправно перекладає на працівника (позивача) негативні наслідки непроведення атестації робочих місць роботодавцями та несплати роботодавцем ЄСВ за позивача. Зазначає, що відповідач 1 не вказав у рішенні про відмову у призначенні пенсій позивачу причину неврахування періоду роботи позивача з 19.11.1992 по 17.11.1993, на яку посилається у відзиві. Крім того, вважає, що недоліки у заповненні трудової книжки позивача не можуть бути підставою позбавлення його права на соціальний захист. Відповідачем 1 без пояснення причин не зараховано до страхового стажу позивача період навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992, який підтверджується довідкою № 1526 від 25.10.2011.

Період навчання позивача з 29.10.1993 по 01.07.1994 відповідачем 1 враховано до загального стажу, однак відповідач-1 не враховує його до спеціального стажу за списком №1, оскільки ним не враховано інші періоди роботи у спеціальний стаж за списком №1, що, на думку відповідача-1, виключає врахування періодів навчання до спеціального стажу.

При вирішенні питання про зарахування цих періодів до пільгового стажу необхідно користуватись нормативно-правовими актами, що діяли на момент виникнення цих правовідносин, а саме "Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій", затверджене Постановою Ради Міністрів СРСР від 03 серпня 1972 року № 590 (далі - Положення № 590). Так, відповідно до положень п. 109 Положення № 590:

«При призначенні на пільгових умовах або в пільгових розмірах пенсій за віком та інвалідності робочим та службовцям, які працювали на підземних роботах, на роботах зі шкідливими умовами праці та в гарячих цехах та на інших роботах зі шкідливими умовами праці (підпункти "а" та "б" пункту 16), та пенсії у зв`язку з втратою годувальника їх сім`ям, а також пенсії за віком робітницям підприємств текстильної промисловості (підпункт "в" пункту 16) періоди, зазначені в підпунктах "к" та "л", дорівнюються за вибором особи, яка звернулась за призначенням пенсії або до роботи, що передувала даному періоду, або до роботи, яка слідувала по закінченню цього періоду. Період, зазначений у підпункті "з" (навчання в училищах і школах системи державних трудових резервів і системи професійно-технічної освіти (в торгівлі, залізничних училищах, гірничих училищах і коледжах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технікумах, ПТУ і т.д.) і в інших училищах) , прирівнюється до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду».

Крім того, відповідно до пп. з п. 108 Положення №590, до стажу роботи зараховується також навчання в училищах та школах системи державних трудових резервів та системи професійно-технічної освіти (у ремісничих, залізничних училищах, гірничопромислових школах та училищах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технічних училищах, професійно-технічних училищах і т. д.) та інших та на курсах з підготовки кадрів, підвищення кваліфікації та перекваліфікації.

Вказаний пункт не містить вказівок щодо того, навчання якої форми підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Аналіз зазначених вище норм дозволяє зробити висновок, що зарахуванню до стажу позивача, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах за списком № 1 підлягають період навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992 та період навчання у ПТУ № 106 м. Донецька з 29.10.1993 по 01.07.1994, а доводи відповідача 1 у цій частині є протиправними.

В решті повторює відповідь на відзив відповідача 2.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

14 вересня 2023 року позивач (громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 ) через веб-портал Пенсійного фонду України звернувся до відповідач із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1 з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020.

Заява позивача за принципом екстериторіальності була розглянута відповідач у1.

За результатами розгляду заяви відповідачем 1 було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 85 від 22.09.2023 року.

Відповідач 1 обґрунтував свою відмову наступним:

«Вік заявника 50 років 2 місяця 27 днів.

Необхідний страховий стаж визначений 1.2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку, оскільки зазначеною статтею право на призначення пенсії по Списку № 1 мають чоловіки після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам на 1 рік за кожний повний рік такої роботи.

Страховий стаж особи становить 18 років 1 місяць 14 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

За доданими документами до пільгового стажу не зарахована довідка № 73 від 12.06.2014 р, оскільки до пенсійної справи не долучено накази про проведення атестації робочих місць та відсутній перелік професій атестованих посад.

Довідки № 134 від 17.05.2021, та № 208 від 08.04.2021p., що містять дані про спеціальний трудовий стаж за Списком № 1 до впровадження реєстру застрахованих осіб, не можуть бути зараховані до пільгового стажу.

На підставі ст. 9 Закону України № 1207 від 15.04.2014 р., згідно якої будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, є недійсним і не створює правових наслідків.

Також не долучено накази про проведення атестації робочих місць та відсутній перелік професій атестованих посад».

Зі змісту оскаржуваного рішення та довідки про врахований пенсійним органом стаж позивача вбачається, що відповідачем 2 зараховано до страхового стажу позивача 18 років 1 місяць 14 днів, не зараховано до стажу позивача, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах жодного періоду.

Не зараховано до страхового стажу позивача загалом 4 роки 11 місяців 27 днів страхового стажу, з яких:

1) період навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992;

2) період роботи позивача на Петровському машзаводі п/о Донецкуголь з 19.11.1992 по 17.11.1993;

3) період роботи позивача з 01.09.2014 по 01.11.2014.

Не погодившись з таким рішенням відповідача 1, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

03 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон №2148-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що доповнив Закон України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV) розділом XIV-1, який містить пункт 1 частини другої статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах».

За приписами статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом «а» статті 13 Закону №1788-XII в редакції, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 (далі - також Рішення №1-р/2020):

«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам…»

У зв`язку із цим, на час виникнення спірних правовідносин, Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць для чоловіків після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

В даному випадку звернення позивача за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах відбулось після досягнення ним 50 річного віку.

Спірним в даному випадку є питання наявності у позивача як загалом страхового стажу, так і стажу роботи за списком №1, достатнього для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Відповідно до спірного рішення пенсійного органу відповідачем 1 визначений страховий стаж позивача - 18 років 01 місяць 14 днів, стаж роботи за Списком №1 не встановлений.

При цьому до страхового стажу не було зараховано періоди:

1) період навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992;

2) період роботи позивача на Петровському машзаводі п/о Донецкуголь з 19.11.1992 по 17.11.1993;

3) період роботи позивача з 01.09.2014 по 01.11.2014.

Щодо періоду навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992, який підтверджується довідкою № 1526 від 25.10.2011 та запис про яке наявний в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 (запис №1) та її дублікаті НОМЕР_2 (записи №6-7), суд зазначає, наступне.

Згідно із пунктом «д» статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно з п. 8 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

З наведеного вбачається, що окрім дипломів, посвідчень, свідоцтв, час навчання може підтверджуватися довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання

Надана позивачем довідка від 25.10.2011 №1526, видана Донецьким політехнічним технікумом, містить відомості про період його навчання, видана на підставі архівних даних, оформлена належним чином та засвідчена печаткою юридичної особи. Отже, вказана довідка є належним підтвердженням факту навчання позивача у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992.

Тому період навчання з 01.09.1988 по 30.06.1992 підлягає врахуванню до страхового стажу позивача.

При цьому посилання відповідача 1 у відзиві про ненадання позивачем до заяви копії диплому від 01.07.1992 суд відхиляє, оскільки в оскаржуваному рішенні таке зазначення відсутнє.

Щодо періоду роботи позивача на Петровському машзаводі п/о Донецкуголь з 19.11.1992 по 17.11.1993.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання ст. 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердив Порядок № 637.

Згідно п. 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка.

Трудова книжка позивача НОМЕР_1 містить записи (№ 4-5) аналогічні записам в її дублікаті АХ №570283 (№8-10) про прийняття на роботу, переміщення та звільнення позивача з роботи, оформлені належним чином.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення не містить будь-яких мотивів неврахування зазначеного періоду до страхового стажу позивача.

В свою чергу у відзиві відповідач 1 зазначає, що період роботи позивача з 19.11.1992 по 17.11.1993, зазначений у трудовій книжці (записи №4, 5) засвідчений різними підприємствами. Запис про прийом на роботу засвідчений «Петровский машзавод «Донецкголь», а запис про звільнення засвідчений печаткою іншого підприємства, «Петровский РМЗ». Документів про підтвердження перейменування чи реорганізації підприємства позивачем не було надано, що стало підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивача з 19.11.1992 по 17.11.1993.

З цього приводу суд зазначає, що в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 на записах про зазначений період роботи позивача, а так само в її дублікаті АХ №570283 наявні лише по одній печатці, яка проставлена на записі про звільнення позивача. Будь-якого засвідчення запису про прийняття позивача на роботу в зазначеному підприємстві ані трудова книжка, ані її дублікат не містять. При цьому Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Мінпраці України, Мінюсту України та Мінсоцзахисту України від 29.07.1993 №58, зареєстрованим в Мінюсті України 17.08.1993 за №110, передбачене проставляння печатки підприємства лише на записах про звільнення працівника чи виправлення запису.

Отже, період роботи позивача з 19.11.1992 по 17.11.1993 підтверджується записами у трудовій книжці та підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо періоду роботи позивача з 01.09.2014 по 01.11.2014.

Як вбачається з дублікату трудової книжки позивача НОМЕР_2 (записи № 13, 14), в період з 20.05.2014 по 01.11.2014 він працював у Відокремленому підрозділі Шахта імені Челюскінців державного підприємства Донецька енергетична компанія.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону України №1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Водночас, як зазначає відповідач, роботодавцем позивача за період 01.09.2014-01.11.2014 не сплачено страхові внески, внаслідок чого вказаний період не включений до страхового стажу.

Разом з тим, відповідно до ст. 106 Закону №1058, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Верховний Суд неодноразово вставав на сторону позивачів в подібних справах. Зокрема, в своїй постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що внаслідок невиконання роботодавцем обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

У іншій подібній справі, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 04 вересня 2018 року в справі №482/434/17 зазначив, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Зазначив, що особа відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії особи періодів її роботи.

Оскільки трудова книжка позивача містить усі необхідні записи та підтверджує його роботу протягом вказаного періоду праці, період 01.09.2014-01.11.2014 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Проте, суд зазначає, що зазначений період входить до іншого періоду (20.05.2014-01.11.2014), в який позивач працював за Списком №1, а тому, для уникнення подвійного зарахування одного й того ж періоду цей стаж має зараховуватися до спеціального стажу, а не загального, про що зазначено нижче.

Щодо стажу роботи позивача за Списком №1.

З записів в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 та в її дублікаті НОМЕР_2 вбачається наявність у позивача наступного стажу роботи:

08.07.1992-14.10.1992 робота на посаді електрослюсаря (слюсаря) чергового та з ремонту обладнання 5 розряду в шахті ім. Челюскінців ВО «Донецьквугілля»;

04.03.1994-17.02.1995 робота на посадах учня електрослюсаря підземного з повним робочим днем під землею, електрослюсаря 3 розряду підземним з повним робочим днем в шахті в шахті ім. Челюскінців ВО «Донецьквугілля»;

03.03.1995-25.07.1995 робота на посаді електрослюсаря 4 розряду з повним робочим днем під землею ДП «Шахта «Петровська»;

13.10.1995-15.08.2002 робота на посаді респіраторника 1-го взводу і Оперативному воєнізованому гірничорятувальному загоні;

20.05.2014-01.11.2014 на посаді електрослюсаря підземного 3 розряду у ВП Шахта ім. Челюскінців ДП «Донецька вугільна енергетична компанія».

Отже, стаж зазначеної роботи становить 8 років 11 місяців.

На підтвердження того, що зазначений зазначені посади віднесені до Списку №1 позивачем до пенсійного органу були надані:

Довідка Оперативного воєнізованого гірничорятувального загону від 12.06.2014 №73 щодо періоду стажу з 13.10.1995 по 15.08.2002;

Довідка гуп днр «Донбасуглеруструктуризація» філія «ВОК ЛШ ім. М. Горького» від 08.04.2021 щодо періоду роботи 03.03.1995-25.07.1995, крім того, дані щодо цього періоду підтверджуються довідкою ДП «Шахта «Петровська» від 21.06.2007;

Довідка філії «Шахта ім. Челюскінців» дуп днр «Донецька вугільна енергетична компанія» від 17.05.2021 №134 щодо періодів роботи 08.07.1992-14.10.1992, 04.03.1994-17.02.1995, крім того дані щодо цих періодів підтверджуються довідкою Шахти ім. Челюскінців ДП ДХК «Донвугілля» від 21.06.2002 №01/2.

В оскаржуваному рішенні наведені наступні мотиви неврахування довідки Оперативного воєнізованого гірничорятувального загону від 12.06.2014 №73: позивачем не надано накази про проведення атестації робочих місць та переліку професій атестованих посад.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до статті 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, суд зазначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. І лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, від 16.05.2019 у справі №161/17658/16-а, від 27.02.2020 у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 у справі №446/656/17, від 21.05.2020 у справі №550/927/17, від 05.11.2020 у справі №607/6457/17, від 10.12.2020 у справі №195/840/17, від 25.02.2021 у справі №683/3705/16-а, від 24.06.2021 у справі №758/15648/15-а та інших.

Також, з 29.07.1993 діє Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за №58, відповідно до пункту 1.1 якої основним документом про трудову діяльність працівника так само є трудова книжка.

Таким чином, посилання пенсійного органу при обґрунтуванні рішення про відмову в призначенні пенсії на відомості, взяті з довідки від 12.06.2014 №73, за наявності трудової книжки позивача, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до п. 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383 (далі - Порядок №383) при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи.

Згідно з п. 10 Порядку №383 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену п. 20 Порядку №637.

Як вже зазначалось вище, пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або вислугу років, встановлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, в яких має бути зазначені періоди, що зараховуються до спеціального трудового стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи, що зараховується до спеціального трудового стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи, розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, на підставі яких видана довідка.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, від 31.03.2020 у справі №678/65/17, від 10.12.2020 у справі №195/840/17, від 25.02.2021 у справі №683/3705/16-а, від 24.06.2021 у справі №758/15648/15-а та інших.

Щодо неврахування пільгового стажу в зв`язку з ненаданням наказів про проведення атестації робочих місць та переліку професій атестованих посад, то до цього спору слід застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо атестації робочого місця.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах щодо атестації робочого місця у подібних правовідносинах, а саме:

« особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку №442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком №2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону №1788-XII.

Цей висновок є також застосовним і щодо осіб, зайнятих на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №1.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник».

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також подібна правова позиція викладена Верховним Судом, у постанові від 23 січня 2018 року в справі №732/2003/14, у постанові від 18 вересня 2018 року по справі №345/3301/17, у постанові від 23 жовтня 2018 року по справі №348/1079/17, постанові від 01 листопада 2018 року по справі №455/1053/16-а, у постанові від 05 березня 2019 року по справі №679/774/16-а, у постанові від 16 травня 2019 року по справі №161/17658/16-а, у постанові від 02 липня 2019 року по справі №348/2182/16-а та інших, в яких Верховний Суд зокрема зазначав, що атестація має проводитися у передбачені пунктом 4 Порядку проведення атестації строки, а відповідальність за своєчасність та якість її проведення покладається на керівника підприємства, організації. Разом з цим, якщо чергова атестація була проведена з порушенням передбачених пунктом 4 Порядку проведення атестації строків, а працівник до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, цей період його роботи має бути зарахований до пільгового стажу за результатами попередньої атестації.

З огляду на це суд зазначає, що якщо атестація була проведена з порушенням передбачених Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року №442, вимог або не проведена з вини роботодавця, а працівник до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, цей період його роботи має бути зарахований до пільгового стажу.

Аналогічне позиція має застосовуватися і до інших періодів роботи позивача за Списком №1, які підтверджуються записами в трудовій книжці.

Щодо неврахування довідок № 134 від 17.05.2021 та № 208 від 08.04.2021, що містять дані про спеціальний трудовий стаж за Списком № 1.

Суд зазначає, що дійсно зазначені довідки видані органами окупаційної влади.

Разом з тим, у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємствах, яке знаходиться на непідконтрольній українській владі території, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 лютого 2018 року у справі №172/718/17, від 28 серпня 2018 року у справі №175/4336/16-а, від 25 вересня 2018 року у справі №242/65/17, від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17, від 24 липня 2019 року у справі №423/1324/17, від 09 серпня 2019 року у справі №229/954/17, від 18 березня 2020 року у справі №243/6299/17, від 28 квітня 2021 року у справі №423/402/17, від 28 квітня 2021 року у справі №235/7542/16-а та інших.

За встановлених обставин, роботи на посаді електрослюсаря (слюсаря) чергового та з ремонту обладнання 5 розряду в шахті ім. Челюскінців ВО «Донецьквугілля» в період 08.07.1992-14.10.1992, на посадах учня електрослюсаря підземного з повним робочим днем під землею, електрослюсаря 3 розряду підземним з повним робочим днем в шахті в шахті ім. Челюскінців ВО «Донецьквугілля» в період 04.03.1994-17.02.1995, на посаді електрослюсаря 4 розряду з повним робочим днем під землею ДП «Шахта «Петровська» в період 03.03.1995-25.07.1995, слід зарахувати до пільгового стажу роботи позивача, необхідного для призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17 та від 14.02.2019 по справі №234/18065/16-а.

Щодо зарахування до пільгового стажу періоду навчання.

В обґрунтування права позивача на включення до пільгового стажу періодів його навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992 та період навчання у ПТУ № 106 м. Донецька з 29.10.1993 по 01.07.1994, позивач посилається на "Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій", затверджене Постановою Ради Міністрів СРСР від 03 серпня 1972 року №590 (далі - Положення № 590).

Так, відповідно до положень п. 109 Положення № 590:

«При призначенні на пільгових умовах або в пільгових розмірах пенсій за віком та інвалідності робочим та службовцям, які працювали на підземних роботах, на роботах зі шкідливими умовами праці та в гарячих цехах та на інших роботах зі шкідливими умовами праці (підпункти "а" та "б" пункту 16), та пенсії у зв`язку з втратою годувальника їх сім`ям, а також пенсії за віком робітницям підприємств текстильної промисловості (підпункт "в" пункту 16) періоди, зазначені в підпунктах "к" та "л", дорівнюються за вибором особи, яка звернулась за призначенням пенсії або до роботи, що передувала даному періоду, або до роботи, яка слідувала по закінченню цього періоду. Період, зазначений у підпункті "з" (навчання в училищах і школах системи державних трудових резервів і системи професійно-технічної освіти (в торгівлі, залізничних училищах, гірничих училищах і коледжах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технікумах, ПТУ і т.д.) і в інших училищах), прирівнюється до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду».

Крім того, відповідно до пп. з п. 108 Положення № 590, до стажу роботи зараховується також навчання в училищах та школах системи державних трудових резервів та системи професійно-технічної освіти (у ремісничих, залізничних училищах, гірничопромислових школах та училищах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технічних училищах, професійно-технічних училищах і т. д.) та інших та на курсах з підготовки кадрів, підвищення кваліфікації та перекваліфікації.

Вказаний пункт не містить вказівок щодо того, навчання якої форми підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Суд зазначає, що Закон №1788-ХІІ введений в дію з 01.01.1992 постановою Верховної Ради України від 06.12.1991 №1931-ХІІ.

За приписами ст. 100 Закону №1788-ХІІ особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах:

а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством;

б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13-14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством.

Суд зазначає, що приписи Закону №1788-ХІІ, а так само Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не містять норми, яка б передбачала зарахування до спеціального стажу періодів навчання.

В даному випадку позивач не має трудового стажу до введення в дію Закону №1788-ХІІ, доказів іншого матеріали справи не містять, а згідно записів в трудовій книжці трудову діяльність розпочав з 08.07.1992, відповідно, посилання позивача на приписи Положення №590 є безпідставним, оскільки до позивача приписи Положення №590 є незастосовними.

Отже, періоди навчання позивача можуть бути зараховані виключно до загального стажу роботи позивача.

Крім наведеного вище суд звертає увагу на те, що Верховний Суд, зокрема, у постанові від 30.09.2021 у справі №300/860/17 сформулював такий правовий висновок:

« працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком».

Вказаний висновок також зазначений в постанові Верховного Суду від 06 квітня 2022 року у справі №607/7638/17.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, проведенні атестації робочих місць.

За загальним правилом, формальні неточності у документах не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист шляхом призначення пенсії.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17, від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а, від 23 жовтня 2019 року у справі №263/3783/17, від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 20 січня 2021 року у справі №588/647/17, від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22 та інших.

Відповідно до ч. 5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom №44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Також, суд вважає за потрібне наголосити, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування (standards of proof): «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence), «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

У справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень щодо відмови фізичній особі у реалізації її права на соціальний захист, гарантованого, зокрема, статтею 46 Конституції України, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Це, зокрема, зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України».

Також, аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі №826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі №816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі №756/6984/16-а та від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22.

Наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що підтверджують відсутність у позивача страхового стажу.

Враховуючи викладене суд вважає позовні вимоги, в частині, визнання протиправним та скасування рішення відповідача 1 про відмову у призначенні пенсії №85 від 22.09.2023, а також в частині зобов`язання відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивача період навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992, період роботи на Петровському машзаводі п/о «Донецькуголь» з 19.11.1992 по 17.11.1993, зобов`язання відповідача 1 зарахувати до спеціального страхового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах для осіб, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1, позивача період роботи 04.03.1994-17.02.1995 у ДВАТ «Шахта імені Челюскінців» на посадах учня електрослюсаря підземного та підземного електрослюсаря видобувної ділянки, період роботи 03.03.1995-25.07.1995 у ДП «Шахта Петровська» на посаді електрослюсаря підземного 4 розряду, період роботи 13.10.1995-15.08.2002 в Оперативному воєнізованому гірничорятувальному загоні на посаді респіраторника, період роботи 20.05.2014-01.11.2014 на ВП «Шахта імені Челюскінців» на посаді електрослюсаря підземного 3 розряду, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Проте, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача 1 та відповідача 2 зарахувати до спеціального страхового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах для осіб, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1, позивача періодів його навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992 та у ПТУ №106 м. Донецька з 29.10.1993 по 01.07.1994.

Щодо зобов`язання певного пенсійного органу призначити пенсію.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10.09.2019 у справі №818/985/18 та від 26.12.2019 у справі №810/637/18.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17 зазначено, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії на пільгових умовах, а не зобов`язання відповідача призначити пенсію, оскільки відповідачем ще не вирішено питання щодо зарахування стажу позивача, з урахуванням даного рішення суду.

Як зазначено в пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

За приписами частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача 1, як орган, який розглянув заяву позивача та прийняв оскаржуване рішення, зарахувати до страхового стажу позивача період навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992, період роботи на Петровському машзаводі п/о «Донецькуголь» з 19.11.1992 по 17.11.1993, зарахувати до спеціального страхового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах для осіб, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1, позивача період роботи 04.03.1994-17.02.1995 у ДВАТ «Шахта імені Челюскінців» на посадах учня електрослюсаря підземного та підземного електрослюсаря видобувної ділянки, період роботи 03.03.1995-25.07.1995 у ДП «Шахта Петровська» на посаді електрослюсаря підземного 4 розряду, період роботи 13.10.1995-15.08.2002 в Оперативному воєнізованому гірничорятувальному загоні на посаді респіраторника, період роботи 20.05.2014-01.11.2014 на ВП «Шахта імені Челюскінців» на посаді електрослюсаря підземного 3 розряду та повторно розглянути заяву позивача від 14.09.2023 про призначення пенсії.

При цьому суд не вбачає правових підстав для зобов`язання відповідача 2 призначити позивачу пенсію, оскільки цей орган не розглядав заяву позивача, відповідно, не приймав оскаржуване рішення, а для зобов`язання відповідача 1 вчинити такі дії судом не встановлено правових підстав з огляду на не встановлення наявності у позивача стажу роботи за Списком №1, достатнього для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Щодо інших доводів сторін, то в даному випадку суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява №18390/91; пункт 29).

Інші доводи сторін не впливають на суть спору, а отже не потребують детальних відповідей.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

В даному випадку ухвалою про відкриття провадження в адміністративній справі позивача було звільнено від сплати судового збору за звернення до суду із цим позовом. Відтак, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Чумака Романа Васильовича (вул. Голосіївська, буд. 13А, оф. 573, м. Київ, 03039) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057) та Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №85 від 22.09.2023.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 зарахувати до страхового стажу позивача період навчання у Донецькому політехнікумі з 01.09.1988 по 30.06.1992, період роботи на Петровському машзаводі п/о «Донецькуголь» з 19.11.1992 по 17.11.1993, зарахувати до спеціального страхового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах для осіб, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1, період роботи з 04.03.1994 по 17.02.1995 у ДВАТ «Шахта імені Челюскінців» на посадах учня електрослюсаря підземного та підземного електрослюсаря видобувної ділянки, період роботи з 03.03.1995 по 25.07.1995 у ДП «Шахта Петровська» на посаді електрослюсаря підземного 4 розряду, період роботи з 13.10.1995 по 15.08.2002 в Оперативному воєнізованому гірничорятувальному загоні на посаді респіраторника, період роботи з 20.05.2014 по 01.11.2014 на ВП «Шахта імені Челюскінців» на посаді електрослюсаря підземного 3 розряду.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.09.2023 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «21» лютого 2024 року.

Суддя Р.В. Кисіль