Справа № 460/12748/23
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 460/12748/23 пров. № А/857/17965/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Гудима Л.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року (суддя Борискін С.А., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у травні 2023 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просила:зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з часу звернення із заявою про призначення пенсії, тобто з 23.02.2023. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що належить до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3). Повідомляла, що в лютому 2023 року зверталася до органу пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", проте відповідним рішенням їй було відмовлено. На переконання позивача, відмовау призначенні пенсії є протиправною та необґрунтованою, оскільки право на її призначення підтверджується всіма належними документами.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідачГоловне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, щодо періоду постійного проживання та роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення до 1 січня 1993 року не зараховано період з 26.04.1986 по 01.03.1988 відповідно до довідки про проживання від 26.09.2022 № 929, виданої Володимирецькою селищною радою Рівненської області, оскільки в період з 01.09.1985 по 01.03.1988 ОСОБА_1 навчалася в Рівненському технікумі радянської торгівлі (м. Рівне не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення). Стосовно ж висновку Володимирецького районного суду Рівненської області, наведеного в рішенні від 23.02.2023 у справі № 556/2550/22, щодо встановленого факту проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 10.07.1990 по 01.01.1993, зазначив, що суд дійшов даної точки зору на підставі довідки Володимирецької селищної ради Рівненської області від 26.09.2022 № 929 та показань свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . У свою чергу, ні в тексті рішенні, ні самою позивачкою жодним чином не обумовлено обставини навчання ОСОБА_1 в Рівненському технікумі радянської торгівлі в період з 01.09.1985 по 01.03.1988. Фактично рішення приймалось без врахування даного факту.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 є потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи (3 категорія).

23.02.2023 позивач, досягнувши 54-річного віку, звернулася до пенсійного органу із заявою щодо призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 11.04.20223 про відмову в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку в зміну рішення від 03.03.2023 №78, прийнятим за принципом екстериторіальності, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

У такому рішенні вказано про те, що до періоду постійного проживання та роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення до 1 січня 1993 року не зараховано період з 26.04.1986 по 01.03.1988 відповідно до довідки про проживання від 26.09.2022 №929, виданої Володимирецькою селищною радою Рівненської області, оскільки в період з 01.09.1985 по 01.03.1988 ОСОБА_1 навчалася в Рівненському технікумі радянської торгівлі (м. Рівне не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення). Також зазначено, що рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 23.02.2023 у справі № 556/2550/22 встановлено факт проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 10.07.1990 по 01.01.1993, однак, зобов`язання щодо призначення пенсії відповідно до вимог ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" на органи Пенсійного фонду України не покладено.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що встановлені в ході судового розгляду обставини справи в їх сукупності свідчать про наявність у позивача необхідного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, необхідного страхового стажу, а отже права на користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі також - Закон №796-ХІІ).

Згідно з ч.1 ст.55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Пунктом 2 частини 1 ст.55 Закону №796-ХІІ передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Частиною третьою цієї статті прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить на користь того, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.03.2003 і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17.

Перелік документів, що подаються до органу Пенсійного фонду для призначення пенсії, встановлений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до п.1 Порядку 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з п.2.1 цього Порядку до заяви про призначення пенсії за віком додається, зокрема, документ, який засвідчує особливий статус особи, а саме посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Разом з тим, суд враховує, що основним доказом проживання, роботи або навчання на території зони радіоактивного забруднення чи участі в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи або посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, яке відповідно до змісту ст.14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", є підставою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку (ст. 55 Закону № 796-ХІІ).

Різного роду довідки про період роботи (проживання) у зоні радіоактивного забруднення є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

На час звернення позивача до суду належність позивача до особи потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії ніким не оспорювалась, посвідчення громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи не скасовано, не визнано недійсним, а отже є таким, що підлягає для застосування і надання пільг, встановлених Законом № 796-ХІІ. Однією із таких пільг є зменшення віку, необхідного для призначення і виплати пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону №796-ХІІ.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 11.09.2019 у справі №205/8713/16-а, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 09.01.2020 у справі №363/3976/16-а та від 06.04.2020 у справі №752/15346/17.

Наявність посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" підтверджує факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Вказане узгоджується також із позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 30.08.2022 у справі №357/6372/17.

Крім того, згідно з довідкою Володимирецької селищної ради Рівненської області від 26.09.2022 №929 ОСОБА_1 дійсно проживала з 12.08.1968 по 10.07.1990 в с.Новосілки Рівненської області.

Доказів того, що вказана довідка Володимирецької селищної ради Рівненської області є нечинною (недійсною) матеріали справи не містять.

В силу положень Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, село Новосілки Рівненської області належать до зони гарантованого добровільного відселення.

Поряд з цим судом також встановлено, що рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.01.2023 у справі №556/2550/22 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , дійсно постійно проживала в с. Новосілки Володимирецького (на даний час Вараського) району Рівненської області в періоди з 10 липня 1990 року по 01 січня 1993 року.

Вказане рішення суду набрало законної сили 16.02.2023.

Згідно з ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, в період з 10.07.1990 по 01.01.1993 позивач проживала в зоні гарантованого добровільного відселення.

Апеляційний суд відхиляє покликання апелянта на те, що позивач не набув права на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 №796-XII з підстав навчання позивача з 01.09.1985 по 01.03.1988 у Рівненському технікумі радянської торгівлі з місцем розташування в м. Рівне (територія якого не відноситься до зони радіоактивного забруднення), оскільки в силу вимог п.7 Порядку №22-1 при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону №796-XII документами, що підтверджують факт проживання особи на територіях радіоактивного забруднення є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування.

Слід звернути увагу на те, що відповідно до ч.3 та ч.4 ст.15 Закону №796-ХІІ підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18).

За змістом довідки від 26.09.2022 №929, виданої органом місцевого самоврядування, яка наявна в матеріалах справи, засвідчено факт її проживання на території зони гарантованого добровільного відселення у період з 12.08.1968 по 10.07.1990.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази проживання позивача на території м.Рівне, чи іншого населеного пункту в означений період, включаючи з 01.09.1985 по 01.03.1988, а тому покликання відповідачів на те, що позивач проживав на території, яка не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, є лише їхніми припущеннями, які не можуть бути предметом доказування в адміністративному судочинстві.

Отже, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про доведеність факту проживання позивача у період з 26.04.1986 по 31.07.1986 в зоні гарантованого добровільного відселення, з огляду на що позивач має право на початкову величину заниження пенсійного віку на 3 роки.

Як вбачається з матеріалів справи, єдиною підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку оскаржуваним у справі рішенням було не підтвердження періоду її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення більше 3 років станом на 1 січня 1993 року.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30.05.2018 в справі №174/658/16-а (провадження №К/9901/201/17) оцінюватися судом мають саме підстави відмови у призначенні пенсії, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, розглядаючи заяву про її призначення.

Наявні в матеріалах справи документи дають підстави для висновку, що позивач за станом на 1 січня 1993 року проживала у зоні гарантованого добровільного відселення більше 3 років, що є підставою для додаткового зменшення пенсійного віку позивачу, передбаченого положеннями статті 55 Закону №796-ХІІ.

Здійснюючи розрахунок років зниження пенсійного віку, суд враховує, що станом на 01.01.1993 позивач проживала у зоні гарантованого добровільного відселення, а отже вона має право на зниження пенсійного віку на 6 років.

Таким чином, у позивача наявний необхідний період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, необхідний страховий стаж, а отже права на користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Разом з тим, відповідно до ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.03.2003 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.03.2003 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Так, відповідно до пункту першого вказаної статті пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. При відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень статті 29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу (у тому числі сумарно) для відстрочки часу виходу на пенсію, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з такого дня.

Згідно з матеріалами справи, позивач, 12.08.1968 р.н., звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком 23.02.2023, тобто пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку (54 роки).

Отже, слід зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку з 23.02.2023.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року у справі №460/12748/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
Л. Я. Гудим