Справа № 480/623/24
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2024-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 лютого 2024 року Справа № 480/623/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Шевченко І.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мельник О.П.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Мамая А.С.
представника відповідача - Глущенка С.А.,
третьої особи - Гафта К.Л.,
представника третьої особи - Склярова С.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/623/24 за позовом ОСОБА_1 до Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування постанови,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі відповідач, Недригайлівський ВДВС), третя особа - ОСОБА_2 (далі по тексту третя особа, ОСОБА_2 ) про визнання протиправною та скасування постанови начальника Недригайлівського ВДВС Лісової Юлії Григорівни (далі начальник Недригайлівського ВДВС Лісова Ю.Г.) від 08.01.2024 в рамках виконавчого провадження № 70206831 про накладення на позивача штрафу в сумі 3400 грн.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що між позивачем та третьою особою визначено порядок побачень (зустрічі) з дитиною - ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3 ). Позивач наполягає, що жодним чином не чинила перешкод у спілкуванні батька з дитиною. Однак відповідачем винесено три постанови про накладення штрафу на позивача за невиконання без поважних причин боржником рішення суду. Предметом цього спору є вже третя постанова відповідача про накладення на позивача штрафу. Позивач наголошує, що така постанова не відповідає дійсним обставинам справи та, крім того, винесена втретє за повторне невиконання без поважних причин рішення суду, хоча державний виконавець не мав права втретє накладати на позивача подвійний штраф, оскільки положення статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачають можливість накладення лише двох штрафів.
Ухвалою суду від 02.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін з урахуванням особливостей розгляду даної категорії справ, передбачених ст. ст. 268, 269, 270-272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, засідання призначено на 12.02.2024.
Ухвалами суду від 06.02.2024 та від 09.02.2023 забезпечено участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції представника позивача - за допомогою власних технічних засобів, позивача, представника відповідача, представника третьої особи - у приміщенні Недригайлівського районного суду Сумської області за їх заявами.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову (а.с.65-68). Так, вказав, що постановою державного виконавця від 09.06.2023 між позивачем та третьою особою визначено порядок побачень (зустрічі) з дитиною ОСОБА_3 , з якою позивач була обізнана. Однак, згодом за невиконання рішення суду державним виконавцем було винесено постанови про накладення штрафу на боржника, а саме: постановою від 19.06.2023 накладено штраф на боржника на суму 1700 грн.; постановою від 26.06.2023 накладено штраф у подвійному розмірі на боржника на суму 3400 грн.

Пізніше 04.12.2023 державним виконавцем з метою виконання рішення Недригайлівського районного суду Сумської області у справі №480/1149/20 щодо забезпечення спілкування ОСОБА_2 з його донькою, здійснено виїзд спільно із стягувачем, втім позивач відмовилася виводити доньку для спілкування з батьком, державного виконавця до домогосподарства не впустила. У подальшому стягувачем ОСОБА_2 було викликано працівника поліції, однак, ОСОБА_1 повідомила, що забороняє заходити державному виконавцю до домогосподарства, дитину вивести відмовилася.

Вказані дії зафіксовані в акті державного виконавця від 04.12.2023, який складено в трьох примірниках, копію примірника боржнику ОСОБА_1 залишено в поштовій скриньці.

Наголошує, що особливості виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною визначено приписами статті 64-1 Закону України Про виконавче провадження, згідно з якою виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

З метою реалізації положень статті 64-1 Закону України Про виконавче провадження та для більш повного і докладного нормативного регулювання правовідносин щодо примусового виконання рішень судів щодо встановлення побачень з дитиною, окремі процедурні питання порядку виконання таких рішень були висвітлені в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5), згідно пунктів 8, 9 та 10 розділу IX якої встановлено, що державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону. При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону. У разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

Відтак, відповідач вважає, що постанова від 08.01.2024 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у подвійному розмірі в сумі 3400 грн. винесена в рамках чинного законодавства, оскільки положеннями Інструкції №512/5 передбачено, що державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону, тобто у подвійному розмірі.

Представником позивача було надано відповідь на відзив (а.с.143-145), в якому він підтримав позовні вимоги та підстави, викладені у позові. Додатково відмітив, що акт державного виконавця не є доказом не виконання боржником рішення суду. Наголосив, що державний виконавець не мав права накладати вп`яте штраф за невиконання рішення суду, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» передбачено накладення штрафу лише двічі.

Представник третьої особи подав пояснення на позовну заяву (а.с.99-102,158-159), в яких просив відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що обов`язком позивача, як боржника за виконавчим провадженням, є забезпечення можливості спілкування дитини із батьком протягом певного, визначеного судом, проміжку часу, без участі позивача. Однак, 04.12.2023 року ОСОБА_1 свідомо завадила побаченню дитини та батька. Останній було достовірно відомо про приїзд ОСОБА_2 . Підтвердженням даному факту є та обставина, що позивач не тільки обмежує дитину в можливості зустрічатися та спілкуватися із батьком, а навіть не передає поштові відправлення з подарунками, які надсилає батько до своєї доньки через службу доставки. Наголошує, що доводи позивача про те, що донька боїться батька та не хоче його бачити спростовуються відеозаписами ОСОБА_2 , які підтверджують стійкий та психоемоційний зв`язок між батьком та донькою. Стверджує, що саме мати намагається створити у дитини негативне враження про батька і використати як підставу для невиконання рішення суду.

Вважав, що при вирішенні позову необхідно враховувати, що виконання вимог державного виконавця в даному випадку полягає в тому, що ОСОБА_1 повинна утриматися від вчинення певних дій (чинення перешкод), тобто не передбачає здійснення позивачем будь-якої активної поведінки. Доводи позовної заяви не містять відомостей та доказів, що 4 грудня 2023 року існували будь-які непереборні обставини, які б з об`єктивних причин унеможливили або значно ускладнили виконання рішення суду та які не залежали від власного волевиявлення ОСОБА_1 . Дитина не була передана батькові як того вимагає судове рішення, виключно внаслідок усвідомленого рішення матері та вчинення нею активних дій, що не заперечує сама позивач.

Державний виконавець зобов`язаний провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин. Тобто, державний виконавець має встановити відсутність поважних причин невиконання рішення. Саме внаслідок активної поведінки позивач не відбулося побачення дитини т а батька.

Поважними в розумінні Закону України "Про виконавче провадження" можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення, боржником та які не залежали від його власного волевиявлення. Аналогічна позиція висловлена постановою Верховного Суду від 07.03.2018 року у справі №127/3770/17. Разом з тим, жодної об`єктивної причини невиконання такого рішення, на думку представника третьої особи, вказано не було.

У судовому засіданні 12.02.2024 оголошувалась перерва. У судове засідання 19.02.2024 з`явилися позивач, її представник, а також представник відповідача і третьої особи, третя особа.

Позивач та її представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, у задоволенні вимог просив відмовити.

ОСОБА_2 та представник третьої особи також просили відмовити у задоволенні вимог з огляду на їх необґрунтованість з підстав, викладених у поясненні. Додатково ОСОБА_2 наголосив, що до 2023р. позивач не перешкоджала йому у побаченнях з дитиною. З донькою він вільно проводив час, свідченням чого є відеозаписи та світлини, що надані суду. Проте з 2023р., та зокрема, 04.12.2023 позивач свідомо перешкодила йому у спілкуванні та побаченні з дитиною, створивши імовірно у дитини негативне враження про батька.

Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, представників відповідача, третьої особи, ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, оригінал ВП №70206831, відеозаписи з нагрудної камери співробітника поліції та відеозаписи надані третьою особою, дійшов наступний висновків.

Судом встановлено, що Недригайлівський районний суд Сумської області у справі №582/11496/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів 26.10.2022 було видано виконавчий лист, відповідно до якого 26.02.2021 судом було затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зокрема, сторони уклали мирову угоду на наступних умовах:

1. Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору, що виник у зв`язку з визначенням місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

8. ОСОБА_2 приймає участь у спілкуванні та вихованні його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без обмежень з боку її матері ОСОБА_1 та інших осіб, при цьому ОСОБА_1 надає рекомендації ОСОБА_2 з питань харчування та гігієни спільної доньки ОСОБА_3 (а.с.69).

Вказаний виконавчий лист за заявою представника ОСОБА_2 - адвоката Склярова С.Л. було подано до примусового виконання (а.с.70), та старшим державним виконавцем Недригайлівського ВДВС 02.11.2022 постановою відкрито виконавче провадження №70206831 з примусового виконання вказаного виконавчого листа (а.с.71).

09.06.2023 у межах виконавчого провадження № 70206831 державним виконавцем було прийнято постанову про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною, в якій державним виконавцем визначено час побачення (зустрічі) батька - ОСОБА_2 кожного дня, тобто, понеділок, вівторок, середа, четвер, п`ятниця, субота, неділя кожного тижня з 09:30 год. Місцем побачення визначено: АДРЕСА_1 . Окрім того, у вказаній постанові державним виконавцем визначено, що після побачення місце та спосіб спілкування зі своєю донькою ОСОБА_5 визначає на власний розсуд в межах території України без присутності матері, в тому числі за місцем його проживання (а.с.73,111).

19.06.2023 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на користь держави у розмірі 1700 грн. на ОСОБА_1 за невиконання без поважних причин боржником рішення суду (а.с.112-114), з якою позивач не погодилася та звернулася до Сумського окружного адміністративного суду, рішенням якого від 14.09.2023 у справі №480/6452/23 вказана постанови визнана протиправною та скасована (а.с.21-26).

Втім, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023 у справі 480/6452/23 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 скасовано та відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (а.с.27-33).

26.06.2023 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на користь держави у розмірі 3400 грн. на ОСОБА_1 за повторне невиконання без поважних причин боржником рішення суду (а.с.119-121), з якою позивач не погодилася та звернулася до Сумського окружного адміністративного суду, рішенням якого від 19.01.2024 у справі №480/6863/23 вказана постанова визнана протиправною та скасована (а.с.34-37).

Втім 04.12.2023, до прийняття рішення у справі №480/6863/23, з метою виконання рішення суду, а саме побачення ОСОБА_2 з донькою, був здійснений виїзд державного виконавця разом із стягувачем ОСОБА_2 за місцем проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , за результатом якого державним виконавцем складено акт від 04.12.2023 (а.с.17-18, 75-76).

Так, в акті вказано, що прибувши за вказаною адресою, державним виконавцем проведено телефонну розмову з ОСОБА_1 , в ході якої їй запропоновано вивести доньку для спілкування, але ОСОБА_1 категорично відмовилася, до домогосподарства державного виконавця не впустила. Надалі стягувачем було викликано поліцію, на виклик прибув поліцейський офіцер громади ОСОБА_4 , якому ОСОБА_1 повідомила, що забороняє заходити до домогосподарства державному виконавцю, дитину вивести відмовлялася (а.с.17-18, 75-76).

Згідно письмових пояснень начальнику ВП №1 (с.Недригайлів) ГУ НП в Сумській області Ткаченку Віталію Різніченко Д.П. від 04.12.2023 пояснила, що хвора та виходити не буде, а у дитини йдуть онлайн заняття, на даний час дитина не хоче побачитися з батьком ОСОБА_2 (а.с.20).

Втім начальником Недригайлівського ВДВС Лісовою Ю.Г., на підставі вказаного акту державного виконавця від 04.12.2023, винесено постанову від 08.01.2024 ВП №70206831 про накладення штрафу на ОСОБА_1 на підставі ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» у розмірі 3400 грн. за невиконання боржником рішення суду (а.с.14, 77).

Вважаючи постанову про повторне накладення штрафу протиправною, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України № 1404-VІІІ Про виконавче провадження (далі - Закон № 1404-VІІІ), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ).

Положеннями статті 63 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ч.ч.1,2,3,4 ст. 64-1 Закону № 1404-VІІІ виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням (ч.1).

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем (ч.2).

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність (ч.3).

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом (ч.4).

Згідно зі статтею 75 Закону № 1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Згідно із пункту 9 розділу ІХ Інструкції №512/5 у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).

Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Повторним невиконанням судового рішення в розумінні статті 64-1 Закону №1404-VІІІ є встановлений відповідним актом факт наступного невиконання боржником судового рішення після складення акта про невиконання такого рішення вперше та винесення відповідної постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення без поважних причин.

У цій справі судом встановлено, що судовим рішенням Недригайлівського районного суду від 26.02.2021 у справі №582/1149/20 було затверджено мирову угоду, за якою ОСОБА_2 приймає участь у спілкуванні та вихованні його доньки ОСОБА_3 , без обмежень з боку її матері ОСОБА_1 (а.с.69).

Постановою державного виконавця, у свою чергу, було визначено час побачення (зустрічі) батька - ОСОБА_2 : кожного дня, тобто, понеділок, вівторок, середа, четвер, п`ятниця, субота, неділя кожного тижня з 09:30 год. Місцем побачення визначено: АДРЕСА_1 . Окрім того, у вказаній постанові державним виконавцем визначено, що після побачення - місце та спосіб спілкування зі своєю донькою ОСОБА_5 визначає на власний розсуд в межах території України без присутності матері, в тому числі за місцем його проживання (а.с.73).

В судовому засіданні встановлено, що позивач, у відповідності до визначеного місця побачення перебувала за визначеною адресою. Однак спілкування дитини з батьком 04.12.2023 не відбулось. В акті державного виконавця від 04.12.2023 зафіксовано, що виконавець, прибувши за адресою проживання ОСОБА_1 , провів телефонну розмову з боржником, в ході якої їй запропоновано вивести доньку для спілкування, але ОСОБА_1 категорично відмовилася, до домогосподарства державного виконавця не впустила. Поліцейському офіцеру, якого викликав стягувач, вона також повідомила, що забороняє заходити державному виконавцю, дитину вивести відмовилась (а.с.76).

Поряд з цим, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що він працює в Роменському РВП ГУНП в Сумській області. 04.12.2023 йому надійшов виклик про необхідність прибути до домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Прибувши за вказаною адресою, ОСОБА_2 повідомив про причину виклику. Зайшовши до будинку, мати повідомила йому, що дитину вивести не може, бо у дитини після шкільних занять йдуть музичні заняття. Також він побачив, коли на запитання матері чи хоче дитина вийти до батька, дитина заплакала і сказала, що не хоче, та пішла в обійми до матері. Він відібрав пояснення у ОСОБА_6 , яка наприкінці додатково повідомила, що у ОСОБА_2 , крім іншого, є заборгованість з аліментів. Після цього він вийшов та повідомив причини неможливості побачення з дитиною ОСОБА_2 та підписав акт державного виконавця.

Пояснення свідка підтверджуються дослідженим в судовому засіданні відеозаписом з нагрудної камери поліцейського. Так, зокрема, з відеозапису вбачається, що на запитання матері вийти (мати показала в бік виходу з будинку) дитина категорично відмовилась, хитаючи головою, та одразу кинулась в обійми матері.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник звертали увагу на те, що відмова дитини, зафіксована на відео, могла залежати від поставленого матір`ю питання, а відтак не може бути розцінена як поважність причин невиконання рішення суду.

Щодо вказаного суд зауважує, що Конституцією України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (частина 3 статті 51).

Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Отже, небажання дитини спілкуватися зі стягувачем, а так саме виходити з дому (до будь-кого), фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. А тому до вказаних вище доводів третьої особи та його представника суд ставиться критично.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, сформульованій у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №824/308/20-а, від 08 липня 2021 року у справі № 640/11833/19, від 18 липня 2023 року у справі № 380/16763/22.

В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_2 та його представник наголошували також на тому, що до 2023р. донька не заперечувала проти спілкування з батьком, на підтвердження чого надали відео та світлини, які були досліджені судом в судовому засіданні. Вказане, як стверджують третя особа та його представник, підтверджує ту обставину, що мати, починаючи з 2023р. активно вживає дії з метою не виконання рішення суду, створює у дитини негативне враження про батька, та відмовляється передавати подарунки від нього доньці.

Зазначені доводи суд не може взяти до уваги, оскільки предметом цього спору є виключно постанова державного виконавця про накладення штрафу за факт невиконання рішення в частині побачення з дитиною, зафіксованого саме 04.12.2023. При цьому відеозаписи та світлини, які були долучені до матеріалів справи (а.с.161-181), були зроблені задовго до 04.12.2023, що підтвердив сам ОСОБА_2 у судовому засіданні, а тому не можуть бути належними доказами у цій справі. На підтвердження доводів про те, що мати створює у дитини негативне враження про батька, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, а відтак, суд також відхиляє такі доводи.

Не можуть братися до уваги також і посилання третьої особи та його представника на зауваження позивача, зроблені у відібраних працівником поліції поясненнях, в частині наявності заборгованості з аліментів, оскільки вказані обставини не повідомлялись державному виконавцю, як підстава невиконання рішення суду про побачення з дитиною, у тому числі в телефонній розмові, та вони не були покладені в основу прийнятої постанови як підстава неповажності виконання рішення суду.

Натомість відеозаписом підтверджується, що державному виконавцю було відомо про те, що дитина не хоче виходити, про що особисто йому повідомив поліцейський після спілкування з матір`ю. Також, як пояснював представник відповідача в судовому засіданні ОСОБА_7 , в телефонній розмові позивач повідомила йому, що у дитини йдуть онлайн заняття.

Однак ці обставини не відображені в акті державного виконавця, та їм не надано жодної оцінки у тому числі щодо підстав не взяття їх до уваги та спростування наявності таких причин невиконання рішення суду як поважні. Поряд з цим саме державний виконавець зобов`язаний провести перевірку виконання судового рішення боржником та встановити наявність чи відсутність поважних причин невиконання рішення.

Таким чином акт державного виконавця від 04.12.2023, на переконання суду, не може бути належним доказом невиконання рішення суду позивачем без поважних причин.

Більше того, приймаючи оскаржувану постанову, як вбачається з її змісту, відповідачем взагалі не досліджувались причини невиконання рішення суду, у той час як підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII може бути невиконання рішення саме без поважних причин, та такий факт має бути встановлений на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу. В оскаржуваній постанові вказано лише про відмову ОСОБА_1 виконувати рішення суду, однак без зазначення та встановлення факту невиконання рішення саме без поважних причин, а, отже, оскаржувана постанова не може бути обґрунтованою.

Крім того, як вбачається з відзиву, приймаючи оскаржувану постанову, відповідач керувався як нормами Закону № 1404-VІІІ так і положеннями, зокрема, п.9 Інструкції № 512/5, відповідно до якого при кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

У той же час, як вже вказувалось вище, нормами статті 64-1 Закону № 1404-VІІІ визначено які дії має вчинити державний виконавець при невиконанні рішення та при повторному невиконанні рішення суду. Цією нормою передбачено, зокрема, що виконавець: складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

Проте, приписи статті 9 розділу ІХ Інструкції №512/5 фактично змінюють положення статті 64-1 Закону № 1404-VІІІ, дозволяючи, при цьому, державному виконавцю виносити необмежену кількість постанов про накладення на боржника штрафу при кожному наступному невиконанні боржником відповідного судового рішення.

За змістом ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Суд зазначає, що у вказаних правовідносинах слід застосовувати положення статті 64-1 Закону № 1404-VІІІ, оскільки Закон має вищу юридичну силу по відношенню до Інструкції № 512/5.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 520/6943/19, від 08 липня 2021 року у справі №640/11833/19, від 18 липня 2023 року у справі № 380/16763/22.

Враховуючи, що станом на час прийняття оскаржуваної постанови (08.01.2024) були чинні дві постанови про накладення штрафу на позивача: від 19.06.2023 у розмірі 1700грн. (з огляду на скасування рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 у справі №480/6452/23 постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023) та про накладення штрафу на позивача від 26.06.2023 у розмірі 3400грн., яка не була скасована станом на 08.01.2024, а прийнята 08.01.2024 відповідачем оскаржувана постанова про накладення штрафу на позивача у розмірі 3400грн. була вже третьою за невиконання рішення суду, з урахуванням вказаних вище висновків, суд доходить висновку, що оскаржувана постанова є необґрунтованою та такою, що суперечить нормам статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів правомірності прийнятої ним постанови про накладення штрафу від 08.01.2024.

Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова не може відповідати критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст. 2 КАС України, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог та визнання протиправною та скасування постанови начальника Недригайлівського ВДВС Лісової Ю.Г. від 08.01.2024 ВП №70206831 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 3400грн.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань в рахунок повернення суму судового збору в розмірі 1211,20грн., сплачених позивачем за подання позовної заяви згідно квитанції, наявної в матеріалах справи.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 287, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (, вул. Незалежності, 8,смт. Недригайлів,Роменський район, Сумська область,42100), третя особа: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) про визнання протиправним та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову начальника Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лісової Юлії Григорівни від 08.01.2024 ВП №70206831 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 3400грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 1211грн.20коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Г. Шевченко