Справа № 120/17683/23
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2024-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/17683/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Заброцька Людмила Олександрівна

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

16 лютого 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Мацького Є.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , Військового-медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

24 листопада 2023 року до Вінницького окружного адміністративного суду разом з позовною заявою надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

У поданій заяві позивач просить:

- зупинити дію індивідуального акту командира військової частини НОМЕР_2 , яким являється лист від 23.10.2023 року № 7048/7/5416 Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 ;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 невідкладно надати Військово - медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 направлення, оформлене відповідно до вимог п. 5 Постанови КМ України від 18.10.1999 року № 1923 «Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями» зі змінами внесеними Постановою КМ України від 19.04.2022 № 458;

- заборонити Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону, його посадовим та службовим особам вчиняти дії та бездіяльність направлених на створення перешкод у реалізації позивачем свого конституційного права на соціальний захист у будь-яких формах, включаючи перешкоджання солдату - добровольцю ОСОБА_1 в потраплянні у робочий час на територію Військово-медичного клінічного Центру Центрального регіону та унеможливлення у такий спосіб отримання ним необхідних йому медичної допомоги та адміністративних послуг у цьому військовому медичному закладі.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач вказав, що 23.11.2023 року він звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до суб`єктів владних повноважень - командир військової частини НОМЕР_1 та Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону з адміністративним позовом про визнання їхніх рішень, дій та бездіяльності протиправними і незаконними, зобов`язання вчинити дії. Як зазначає позивач, в позовній заяві ним наведені обставини і факти, які спричинили спірні правовідносини, а також зазначені підстави їх виникнення, наведені норми законодавства, якими, на думку позивача, врегульовуються ці спірні правовідносини. Зазначає, що з урахуванням предмету і підстав цього спору та наведених норм матеріального права позивач дійшов висновку про виникнення публічно-правового спору між ним та відповідачами з причин створення останніми своїми протиправними і незаконними діями та бездіяльністю реальних перешкод у забезпеченні державою соціального захисту позивача, вважає, що наведені обставини вказують на необхідність вирішення цього публічно-правового спору у судовому порядку і саме за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити рішення, яким забезпечити позов. Апелянт вказав на безпідставну відмову в забезпеченні позову, зазначив про свій особливий статус та бажання лікуватись саме у визначеному військовому медичному закладі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції зазначив, що питання (наявності у позивача відповідного статусу на час виникнення спірних правовідносин ), яке є ключовим аргументом, як позовної заяви, так і заяви про забезпечення позову, може бути вирішено судом лише в ході розгляду справи по суті, за наслідком з`ясування доводів сторін, дослідження відповідних доказів, наданих всіма учасниками справи. І вже за наслідком його вирішення має бути надана оцінка оскаржуваним рішенням, діям ( бездіяльності ) відповідачів через призму встановленого правового статусу позивача. Разом з тим судом першої інстанції звернуто увагу на той факт, що відповідачем у справі визначено командира А7048, в той час як позивач просить зупинити дію індивідуального акта командира військової частини НОМЕР_2 та зобов`язати його вчинити певні дії.

Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 25.04.2019 року по справі № 826/10936/18 тощо.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Враховуючи викладене колегія суддів зазначає, що вказана норма є імперативною та не містить такого способу забезпечення позову як зобов`язання вчинити дії, відтак суд не може зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 (до того ж який не є відповідачем у цій справі) вчинити певні дії.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за заявою позивача.

Із наведеного випливає, що вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Також, при розгляді клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову суд повинен дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з врахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв`язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення позову забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; наявності зв`язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій, рішень суб`єкта владних повноважень, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Як було встановлено судом першої інстанції предметом цього спору є визнання протиправними рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, що виразились у перешкоджанні отримання 03 листопада 2023 року медичної допомоги у державній медичній установі солдатом-добровольцем ОСОБА_1 . Крім того, позивач вважає протиправними та незаконними дії суб`єкта владних повноважень командира військової частини НОМЕР_1 , які виразились у наданні ним листом від 23.10.2023 року № 7048/7/5416 Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 недостовірної інформації та такої, що не відповідає висновкам і рішенням Постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2023 року у справі № 120/3453/22 про статус солдата-добровольця ОСОБА_1 та надання недостовірної інформації про обставини звільнення його зі служби 30.03.2022 року, а також у ненаданні відповідачем 1 Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 направлення відповідно до вимог п. 5 Постанови КМ України від 18.10.1999 року № 1923 Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями зі змінами внесеними Постановою КМ України від 19.04.2022 №458.

Також позивач вважає протиправними рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону щодо застосування останнім недостовірної інформації, наданої командиром військової частини НОМЕР_2 листом від 23.10.2023 року № 7048/7/5416 при здійсненні ним повноважень від імені держави при забезпеченні соціального захисту солдата-добровольця ОСОБА_1 , щодо невиконання Військово-медичним клінічним центром Центрального регіону постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду зафіксованими від 29.08.2023 року та ухвали Верховного суду від 01.11.2023 року у справі № 120/3453/22, щодо несвоєчасного надання позивачу належним чином оформленої виписки із його медичної карти стаціонарного хворого, а також надання в подальшому такої у неналежно оформленому вигляді, щодо не надання у день виписки із травматологічного відділення листка непрацездатності, щодо не надання позивачу у день виписки медичних препаратів у асортименті та кількості, що передбачено медичними протоколами при встановленому щодо нього діагнозі.

При цьому ключовим мотивом оскарження вищезазначених рішень, дій (бездіяльності) відповідачів стало переконання позивача про відповідність його права та законного інтересу на продовження отримання медичних послуг саме у військовому медичному закладі, з урахуванням його військового статусу як солдата добровольчого формування Сил ТО Збройних Сил України, та, з іншого боку, невизнання такого статусу відповідачами в справі.

Проте, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення, судом не може надаватися оцінка правомірності/діям відповідачів, оскільки встановлення очевидності ознак протиправності дій без розгляду справи по суті, є неприпустимим. В свою чергу, саме під час розгляду спору по суті, учасниками справи надаються відповідні докази на підтвердження своєї правової позиції, забезпечується принципи змагальності та рівності учасників справи.

Разом з тим, у разі забезпечення позову шляхом зупинення дії індивідуального акта та заборони вчиняти дії, суд фактично надасть правову оцінку діям відповідачів до розгляду справи по суті, що в свою чергу не відповідає завданням адміністративного судочинства.

У цій справі звернення позивача до суду із відповідною заявою про забезпечення позову обумовлено прагненням зупинити дію індивідуального акта, законність чи протиправність якого є предметом дослідження за результатами судового розгляду.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону зазначає, що позивач щодо надання йому медичної допомоги саме у їх закладі посилається на Порядок надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 1999 року №1923.

Вищевказаний Порядок визначає механізм надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань. Однак, у пункті 5 вищевказаного Порядку зазначено, що надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення уповноваженої на його видачу посадової особи, в якому зазначається міністерство, інший центральний орган виконавчої влади, якому підпорядковане військове формування, або орган державної влади, місцезнаходження і банківські реквізити органу військового управління (військової частини), уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, та медичний висновок про необхідні види і обсяги медичної допомоги.

На виконання вищезазначеного пункту Порядку ВМКЦ ЦР було направлено лист до військової частини НОМЕР_1 , на який отримано відповідь, що ОСОБА_1 не є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .

Проте, встановлення військового статусу ОСОБА_1 та наявність права на отримання медичних послуг саме у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону, є предметом спору в даній справі.

Відтак, ухвала суду про забезпечення позову не може бути підставою зміни таких правовідносин.

Суд також зазначає, що в цьому випадку задоволення заяви про забезпечення позову фактично є згодою із твердженнями заявника про протиправність оспорюваного акту індивідуальної дії без розгляду справи по суті позовних вимог.

Водночас фактичні обставини справи підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті щодо правомірності спірного рішення відповідача.

Факт прийняття відповідачем рішення, яке стосується прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення є очевидно протиправним і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

У заяві про вжиття заходів забезпечення позову заявник не довів та документально не підтвердив існування обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, що унеможливило б захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі. Зміст заяви позивача про забезпечення позову не дає підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у разі його ухвалення на користь заявника, оскільки спірне рішення уважатиметься скасованим з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

До того ж позивач не надає жодних належних доказів, які б свідчили про загрозу його здоров`ю у разі не вжиття відповідних заходів лікування саме у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову.

Положеннями статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Сушко О.О. Мацький Є.М.