Справа № 380/9055/22
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2024-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 380/9055/22

адміністративне провадження № К/990/5759/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Державної митної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 6 березня 2023 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі №380/9055/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної митної служби України, Галицької митниці Держмитслужби, в якому, з урахуванням заяви про зміну (доповнення) підстав позову, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Держмитслужби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 27 січня 2022 року № 94-о;

- визнати протиправним та скасувати наказ Галицької митниці Держмитслужби від 24 травня 2022 року № 6-о «Про оголошення наказу Державної митної служби України»;

- поновити позивача на посаді першого заступника начальника Галицької митниці Держмитслужби або на іншій рівнозначній посаді в Львівській митниці;

- стягнути з Галицької митниці Держмитслужби на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 6 березня 2023 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної митної служби України від 27 січня 2022 року № 94-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Визнано протиправним та скасовано наказ Галицької митниці Держмитслужби від 24 травня 2022 року № 6-о «Про оголошення наказу Державної митної служби України». Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Галицької митниці Держмитслужби, з 25 травня 2022 року. Стягнуто з Галицької митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі: 253 665,84 грн без урахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі: 24 247,47 грн без урахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2023 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 6 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 2 листопада 2023 року постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції - Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2024 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 6 березня 2023 року у справі № 380/9055/22 залишено без змін.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 14 лютого 2024 року через підсистему «Електронний суд».

У своїй касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги й додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку, що її належить повернути скаржнику з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України й покликається на те, що судом апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення неправильно застосовано положення статті 87 Закону №889-VІІІ та статті 40, 492 КЗпП України та не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 5 жовтня 2023 року у справі №340/2871/21, від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №520/11687/20 та від 31 листопада 2021 року у справі №480/4055/20.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є наявність та взаємозв`язок усіх чотирьох умов.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15 та від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц).

Умовою для перегляду Верховним Судом судових рішень в адміністративних справах з вказаної нормативної підстави є їх невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

При цьому, подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Водночас обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Отже подібність правовідносин необхідно встановлювати одночасно за трьома критеріями: суб`єктним, об`єктним і змістовним. Основним критерієм, без якого неможливо встановити подібність правовідносин, є змістовний (права й обов`язки суб`єктів).

Проаналізувавши висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у наведених скаржником справах №340/2871/21, №640/11024/20, №520/11687/20, №480/4055/20 у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій по суті, Cуд зазначає таке.

При вирішенні цієї справи судами встановлено, що позивач проходив публічну службу в митних органах з січня 2020 року на посаді першого заступника начальника Галицької митниці Держмитслужби.

Судом встановлено, що у попередженні про можливе наступне звільнення ОСОБА_1 запропоновано лише одну посаду державної служби, а саме: першого заступника начальника Луганської митниці, як відокремленого підрозділу Держмитслужби, з укладанням контракту про проходження державної служби та встановленням випробування на зазначеній посаді строком шість місяців з визначенням відповідних завдань.

На час повідомлення позивача про наступне звільнення у Львівській митниці були вакантні 42 посади категорії «Б», в тому числі посада: першого заступника начальника митниці, заступника начальника митниці, заступника начальника - начальника управління боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил.

Відтак, задовольняючи позовні вимоги у спірних правовідносинах, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач не виконав обов`язку щодо працевлаштування ОСОБА_1 , яке виявилося у відсутності пропозицій наявних вакантних посад, які існували як на час попередження так і на час звільнення позивача.

Водночас у справі №340/2871/21 Верховний Суд задовольняючи касаційну скаргу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів акцентував увагу на тому, що відповідно до статті 87 Закону №889-VII відповідач під час попередження запропонував позивачу рівнозначну вакантну посаду, проте останній не виявив бажання її зайняти. Відтак наказ відповідача у спірній частині вважав таким, що прийнятий з дотриманням приписів статті 87 Закону № 889-VIII.

У справах №640/11024/20, № 520/11687/20, №480/4055/20 на які посилається відповідач у касаційній скарзі, Верховний Суд вирішував питання правомірності звільнення позивача відповідно до підпункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про Державну службу» у період 2020 року, натомість у розглядуваній справі позивача звільнено з посади 27 січня 2022 року, тобто у зазначених справах частина третя статті 87 Закону України «Про Державну службу» діяла в різних редакціях, тому відсутні підстави вважати, що справи №640/11024/20, № 520/11687/20, №480/4055/20 та №380/9055/22 є подібними з урахуванням умов та періодів застосування правових норм.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстави касаційного оскарження, визначених пунктами 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, в частині зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій із урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України. Аргументи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, зазначення, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Львівського окружного адміністративного суду від 6 березня 2023 року і постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі №380/9055/22.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної митної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 6 березня 2023 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі №380/9055/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали направити заявнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС "Електронний кабінет" (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду