Справа № 520/22231/23
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2024-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 р. Справа № 520/22231/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2023, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/22231/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2019 року по 20.07.2023 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2019 року по 20.07.2023 року у сумі 510272 гривні 29 копійок включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2023 року по 20.07.2023 року включно у розмірі 42094,11 грн.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2023 року по 20.07.2023 року у сумі 42094 (сорок дві тисячі дев`яносто чотири) грн. 11 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що позивачем пропущено строку звернення до суду з позовом у справі № 280/9017/20, оскільки станом на момент видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.04.2019 позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків та не заперечував проти розмірів всіх основних та додаткових виплат, які він отримував за час проходження військової служби. В свою чергу, з адміністративними позовом до суду ОСОБА_1 звернувся тільки у грудні 2020 року, тобто більше ніж через 1 рік і 7 місяців після виключення його із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Крім того, вважає, що перебіг строку звернення до суду з вимогами щодо виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в частині несвоєчасної виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік в сумі 21438,32 грн, розпочався одразу після отримання позивачем цієї компенсації 31.07.2020 року, відтак зважаючи на дату звернення позивача до суду (27.11.2020), строк, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в редакції, що діє з 19.07.2022, був позивачем пропущений. При цьому, звернув увагу, що правові висновки Верховного Суду про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (наприклад, щодо спорів у подібних правовідносинах, постанови від 29 вересня 2021 року (справа №160/8332/20), від 24 вересня 2020 року (справа №806/2883/17), від 13 січня 2020 року (справа №814/1007/16), від 11 липня 2019 року (справа №814/2789/16), від 1 грудня 2019 року (справа №823/726/16), не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах, оскільки з 19.07.2022 набули чинності зміни до статті 233 Кодексу законів про працю України, які відповідних положень не містять. Враховуючи, що позивачем не було подано заяви про поновлення пропущеного строку з наведенням поважних причин, вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч. 3 ст. 123 КАС України щодо залишення позовної заяви без розгляду. Також, на думку Військової частини НОМЕР_1 , розрахований судом першої інстанції розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 42094,11 грн. є занадто великим, а обсяг відповідальності - нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 29.08.2013 року по 23.04.2019 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2019 року №11-РС позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «д» пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 23.04.2019 pоку № 91 позивача було виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Бердянського ОМВК Запорізької області.

У позовній заяві позивачем вказано, що у період проходження військової служби йому не у повному розмірі виплачувалась індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

З огляду на вказані обставини, позивач 14 липня 2021 року звернувся з заявою до відповідача з проханням провести дані виплати, але відповідачем було відмовлено у задоволенні заяви позивача.

Для вирішення спору позивач звернувся до суду.

Судовим розглядом справи встановлено, що рiшенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 року по справі № 520/4614/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 рік по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

За даними програми «Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)» встановлено, що судове рішення у вказаній справі не було оскаржено в апеляційному порядку та набрало законної сили.

Приписами ч. 4 ст. 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

31.07.2020 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 року по справі №520/4614/2020 Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у сумі 21438,32 грн. із одночасним утриманням відсоткового збору 1,5%.

Також, рiшенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 року по справі № 520/4612/2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду; адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ) про визнання протиправними дій та стягнення суми задоволено частково; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ) щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно; в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2020 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишено без задоволення; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 по справі № 520/4612/2020 залишено без змін.

27.11.2020 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 року по справі №520/4612/2020 Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2015 року у сумі 9736,88 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%.

Позивачем у позовній заяві вказано, що він, не погоджуючись із застосованим відповідачем базовим місяцем та, як наслідок, виплаченою сумою індексації грошового забезпечення був вимушений повторно звертатись до суду.

Так, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2021 року у справі №280/9017/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно без застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року (з урахуванням раніше виплачених коштів); визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 23.04.2019 включно без застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення березень 2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 23.04.2019 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення березень 2018 року з урахуванням вимог абзацу 4 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів; в іншій частині в позові відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.06.2021 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково; рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити дії скасовано; позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 12.05.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2021 року скасовано, а справу направлено до Третього апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25.07.2022 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково; рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року в адміністративній справі № 280/9017/20 скасовано в частині задоволення позову про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування і виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 23.04.2019 включно без застосування місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - березень 2018 і зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 23.04.2019 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення-березень 2018 року з урахуванням вимог абзацу 4 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів», і в цій частині в задоволенні позову відмовлено; в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 26.09.2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2022 року у справі № 280/9017/20.

Ухвалою Верховного Суду від 23.05.2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2022 року у справі №280/9017/20.

Зі змісту позовної заяви встановлено доводи позивача стосовно того, що з метою примусового виконання рішення суду позивачем отримано виконавчі листи, які направлено до Шевченківського ВДВС у місті Харкові СМУ МЮ (м. Харків) та 02.03.2023 року відкрито виконавче провадження №71156134. Також, 27.03.2023 року позивачем направлено звернення на Урядову гарячу лінію щодо невиконання рішення суду.

Отже, під час розгляду справи встановлено, що 21.07.2023 року на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2021 року у справі №280/9017/20 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року (з урахуванням раніше виплачених коштів) у сумі 74886,43 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%.

Як зазначено позивачем, повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з ним при звільненні за період з 24.04.2019 року по 20.07.2023 року. Отже, оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 23.04.2019 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 21.07.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 24.04.2019 року по 20.07.2023 року на 1549 днів.

Відтак, позивачем вказано, що період з 24.04.2019 року по 20.07.2023 року є часом затримки розрахунку при звільненні, а отже на його користь відповідачем мала б бути виплачена сума середнього заробітку за весь час затримки, виходячи із середньоденної заробітної плати, а саме 510272,29 грн.

Вважаючи зазначену бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує права, позивач звернувся до суду з позовом для захисту своїх прав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов дійшов висновку, що оскільки відповідачем не було проведено із позивачем під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено індексацію грошового забезпечення, протиправність чого встановлено рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2021 року у справі №280/9017/20, позивач має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції, що діє з 19.07.2022.

При визначенні періоду, за який позивачу підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, суд зазначив, що відповідно до чинної з 19.07.2022 редакції ч.1 ст.117 КЗпП України на користь позивача підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за шість місяців, зокрема, за 181 календарний день.

Пославшись на висновки суду касаційної інстанції щодо права суду зменшити розмір середнього грошового забезпечення шляхом застосування формули, визначеної у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також розміру майнових втрат, з огляду на те, що з позовом про визнання протиправною бездіяльності військової частини щодо ненарахування та невиплати індексації позивач звернувся зі спливом тривалого часу після звільненні з військової служби, чим істотно збільшив кількість днів затримки розрахунку при звільненні, суд вважав за необхідне зменшити розмір середнього грошового забезпечення з врахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Належним способом захисту порушених прав позивача суд обрав зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2023 року по 20.07.2023 року у сумі 42094,11 грн.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби відповідно до статті 117 КЗпП України.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування не є заробітною платою, у зв`язку з чим звернення до суду з вимогами про його стягнення обмежується строком звернення до суду.

Частинами 1, 2 статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.

Строки звернення до місцевого загального суду за вирішенням трудових спорів визначені статтею 233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022), відповідно до частин 1-2 якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни, зокрема, до статті 233 КЗпП України, відповідно до частин 1-2 якої (у новій редакції) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі № 240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) відступив від висновків, зроблених у його численних постановах, та визначився із застосуванням положень статей 233 Кодексу законів про працю України, статті 122 КАС України, а саме - про обмеження права на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини пов`язані зі звільненням позивача з публічної служби, до спірних правовідносин підлягають застосування саме положення частини 5 статті 122 КАС України.

З огляду на вказане, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 233 КЗпП України, в редакції від 19.07.2022, якою врегульовано строк звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці.

Подібні за змістом висновки висловлені також Верховним Судом у постанові від 17.11.2022 у справі № 520/12661/19 та постанові від 31.10.2023 у справі № 240/15141/22.

Колегія суддів враховує, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки фактична виплата всіх належних при звільненні працівникові сум у цій справі здійснена відповідачем лише 21.07.2023, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою з карткового рахунку позивача (а. с. 13), саме з цієї дати слід рахувати місячний строк для подання позову.

При цьому, враховуючи, що остаточний розрахунок передбачає виплату всіх сум, які належали позивачу при звільненні, часткова їх виплата до 21.07.2023, зокрема виплату ОСОБА_1 31.07.2020 - компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, 27.11.2020 - індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2015 року, не змінює початок перебігу строку, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України, оскільки у вказану дату за відповідачем ще рахувалась заборгованість з остаточного розрахунку.

Отже, враховуючи, що з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду 16.08.2023, колегія суддів відхиляє доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо пропуску позивачем місячного строку звернення до суду, оскільки звернення відбулось із дотриманням вимог частини 5 статті 122 КАС України.

Так, судова колегія зазначає, що відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше ніж за 6 місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону №2352-IX ) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивача наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 23.04.2019 № 91 було виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

Таким чином, у зв`язку з виключенням позивача зі всіх видів забезпечення, у ВЧ НОМЕР_1 припинився обов`язок виплачувати ОСОБА_1 грошове забезпечення, проте як у роботодавця залишилось зобов`язання виплатити на користь працівника середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні (припиненні трудових правовідносин).

Водночас, остаточний розрахунок із позивачем проведено лише 21.07.2023 на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2021 року у справі №280/9017/20, а саме виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року (з урахуванням раніше виплачених коштів) у сумі 74886,43 грн.

Крім того, 31.07.2020 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 року по справі №520/4614/2020 Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у сумі 21438,32 грн.

Також, 27.11.2020 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 року по справі №520/4612/2020 Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2015 року у сумі 9736,88 грн.

Слід зазначити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17, від 04.12.2019 по справі № 825/66/16.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та, як наслідок, наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з абзацу 2 пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення є 23.04.2019, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є березень 2019 року (31 календарний день) та лютий 2019 року (28 календарних днів).

Так, з наявної в матеріалах справи довідки Військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2020 №225/56/104фс, судом встановлено, що позивачем отримано грошове забезпечення за лютий 2019 року 12363,72 грн. та за березень 2019 року - 12363,72 грн. Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 419,11 грн. (12363,72 грн.+ 12363,72 грн.) /59 к.д.), що також не заперечується сторонами в адміністративному процесі.

Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу та дату проведення остаточного розрахунку, період затримки розрахунку при звільненні становить з 24.04.2019 по 20.07.2023.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції враховує, що згідно зі статтею 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців.

Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 77116,24 грн. (419,11 грн. х 184 дні (6 місяців за період з 24.04.2019 до 24.10.2019).

Разом з цим, судом першої інстанції було неправильно визначено 6-ти місячний період, передбачений ст. 117 КЗпП України, який, враховуючи, що виплата всіх сум, що належать працівнику провадиться в день звільнення, починає свій відлік з дня, наступного за днем звільнення та обмежується 6 місяцями, тобто з 24.04.2019 до 24.10.2019, а не з 20.01.2021 по 20.07.2023, що також невірно обчислено і кількість днів 184, а не 181, як визначено судом першої інстанції.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Судовим розглядом встановлено, що розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 134939,69 грн., з яких: 28878,06 грн. - виплачено у добровільному порядку грошове забезпечення відповідно до довідки про виплачене грошове забезпечення; 21438,32 грн. грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки виплачена на виконання судового рішення у справі №520/4614/2020; 9736,88 грн. індексація грошового забезпечення виплачена на виконання судового рішення у справі №520/4612/2020; 74886,43 грн. - індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року (з урахуванням раніше виплачених коштів) виплачена на виконання судового рішення у справі №280/9017/20.

Таким чином, недоплачена сума грошового забезпечення 106061,63 грн. (21438,32 грн.+ 9736,88 грн. + 74886,43 грн.) у процентному виразі дорівнює 78,6% від 134939,69 грн.

Однак, суд першої інстанції, визначаючи відсоток недоплаченого своєчасно позивачу грошового забезпечення врахував лише індексацію, залишивши поза увагою, що відповідачем було несвоєчасно виплачено ще грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки та індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2015 року, внаслідок чого вважав, що частка заборгованості складає 55,49 %, а не 78,6 %, як встановлено судом апеляційної інстанції. Таким чином, судом першої інстанції фактично було відмовлено позивачу у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати вищевказаної компенсації.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Беручи до уваги розмір суми індексації та компенсації за невикористані дні додаткової відпусти, відносно загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у зазначеній вище постанові, колегія суддів вважає необхідним застосувати принцип співмірності та зменшити суму відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

Так, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні складає 77116,24 грн., та враховуючи принцип справедливості та співмірності, застосовуючи формулу критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, передбачену у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, колегія суддів вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача має бути зменшено до 60613,37 грн (78,6% від 77116,24 грн.), що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України.

Варто зазначити, що судом першої інстанції було враховано принципи справедливості та співмірності, а також розмір майнових втрат позивача, тривалий час після звільненні з військової служби зі спливом якого позивач звернувся до суду з позовами про визнання протиправною бездіяльності військової частини щодо ненарахування та невиплати індексації, чим істотно збільшив кількість днів затримки розрахунку при звільненні, а тому, вважав за необхідне зменшити розмір середнього грошового забезпечення з врахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку до 42094,11 грн.

Таким чином, враховуючи, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а сума середнього заробітку, що підлягає виплаті на його користь є меншою, ніж розрахована судом апеляційної інстанції, у колегії суддів, з урахуванням положень ст. 308 КАС України, відсутні підстави для додаткового її зменшення.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи встановлену судом апеляційної інстанції протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2019 по 24.10.2019, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2019 по 24.10.2019 у сумі 42094,11 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно визначив період затримки розрахунку при звільненні, за який позивач має право на відшкодування в порядку ст. 117 КЗпП України, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 по справі № 520/22231/23 в частині задоволення позову підлягає зміні, шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови, а абзаци другий та третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2019 року по 24.10.2019 року включно у розмірі 42094,11 грн.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2019 року по 24.10.2019 року у сумі 42094 (сорок дві тисячі дев`яносто чотири) грн. 11 коп.».

В іншій частині задоволення позову рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 по справі № 520/22231/23 підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 по справі №520/22231/23 в частині задоволення позову - змінити, шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови, а абзаци другий та третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2019 року по 24.10.2019 року включно у розмірі 42094,11 грн.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2019 року по 24.10.2019 року у сумі 42094 (сорок дві тисячі дев`яносто чотири) грн. 11 коп.».

В іншій частині задоволення позову рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 по справі № 520/22231/23 підлягає залишенню без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич