Справа № 160/25550/23
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

15 лютого 2024 р.Справа № 160/25550/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Неклеса О.М.

при секретарі - Котляревській Г.С.

за участі:

представників позивача Лихопьока Д.П., Колінко Ю.М.

представника відповідача Мосєсова А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро питання щодо закриття провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «М`ясна фабрика «Фаворит» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «М`ясна фабрика «Фаворит» (далі позивач, ТОВ «М`ясна фабрика «Фаворит») до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Дніпропетровській області), в якій позивач просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 31.07.2023 року №.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до постанови Господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2023 по справі №904/4679/22 ТОВ "М`ясна фабрика "Фаворит" визнано банкрутом. Відкрито ліквідаційну процедуру у справі строком на 12 місяців, до 18.04.2024. Господарську діяльність ТОВ "М`ясна фабрика "Фаворит" завершено. Призначено ліквідатором ТОВ "М`ясна фабрика "Фаворит" арбітражного керуючого Лихопьока Дениса Павловича (свідоцтво №105 від 04.02.13, 49000, м. Дніпро, а/с 37). Строк виконання всіх грошових зобов`язань ТОВ "М`ясна фабрика "Фаворит" вважати таким, що настав 18.04.2023. При цьому в червні 2023 року відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача, за результатами якої було винесене оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 31.07.2023 року № та яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на прибуток підприємств в розмірі 22 236 838,75 грн. (з них збільшення податкового зобов`язання 17 789 471,00 грн., штрафні (фінансові) санкції (штраф) 4 447 367,75 грн.). Однак, позивач наголошує, що належних підстав для визнання кредиторської заборгованості в сумі 98 840 306,08 грн. такою, що не підлягає погашенню, в Акті не наведено. Станом на 31.12.2022р., ТОВ «М`ясна фабрика «Фаворит» не мало будь-яких підстав визнавати кредиторську заборгованість в сумі 98 840 306,08 грн. такою, що не підлягає погашенню, та відповідно, не списувало таку заборгованість з балансу. Контролюючий орган не вказує конкретної фактичної підстави, яка б підтверджувала необхідність списання всієї кредиторської заборгованості у сумі 98 840 306,08 грн., яка відображена в обліку підприємства, саме в 2022 році. В 2022 році не відбулося жодної події, яка б вирізняла цей рік для цілей обліку кредиторської заборгованості від будь-якого іншого року в межах перевіряємого періоду. В 2022 році не відбулося / не з`ясувалося жодних нових для підприємства подій чи обставин, які б могли беззаперечно свідчити про те, що кредиторська заборгованість більше не підлягає погашенню не сплив строк позовної давності, не наставав строк платежу по векселях, жоден з кредиторів не заявив про прощення боргу, не ліквідувався без правонаступників, не відбувалося ліквідації чи визнання банкрутом самого підприємства тощо. Повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «М`ясна фабрика «Фаворит» (вул. Алексєєнко Надії, буд. 21, Дніпро, 49000, ) оприлюднене 27.12.2022р. на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет за номером 69812 (http://vgsu.arbitr.gov.ua/pages/158/?d=69812&v=c9777c01b4&t=3). Отже, протягом 30 календарних днів з моменту відкриття провадження, тобто до 26.01.2023р. приймались заяви конкурсних кредиторів з грошовими вимогами до боржника. Але навіть після спливу цього строку вказані вимоги не вважаються погашеними, а відповідні заяви у разі їх обґрунтованості, приймаються, включаються до реєстру вимог кредиторів та задовольняються протягом всієї процедури банкрутства боржника. Інформація щодо визнання підприємства банкрутом у справі, на яку сам контролюючий орган посилається в Акті, є відкритою. Контролюючому органу станом на дату проведення перевірки та складення Акту за її результатами було достеменно відомо про визнання ТОВ «М`ясна фабрика «Фаворит» банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури 18.04.2023р. (в п.2.2 розділу ІІ Акту міститься посилання на вищенаведене судове рішення, хоча постанова від 18.04.2023 р. контролюючим органом помилково названа ухвалою). Таким чином, відповідно до пп.14.1.11 ПКУ підстави для визнання безнадійною кредиторської заборгованості ТОВ «М`ясна фабрика «Фаворит» не виникали в 2022 році, а могли виникнути не раніше 2023 року, тобто в податковому періоді поза межами перевіряємого періоду в даній перевірці. Зазначає про безпідставність висновків щодо векселів, оскільки оригінали векселів знаходяться не у векселедавця ТОВ «М`ясна фабрика «Фаворит», а у векселедержателів, претензія щодо «ненадання підтверджуючих документів» щодо змін до векселів (порівнюючи із інформацією, якою володів контролюючий орган за період з 01.04.2011 по 31.03.2012), є безпідставною, необґрунтованою та протиправною. Сам контролюючий орган прямо визнає, що до перевірки було надано реєстр виданих та непогашених векселів, в якому, зокрема, міститься інформація щодо умов платежів (строку пред`явлення векселів). Строк пред`явлення до платежу 64 векселів, виданих ТОВ «М`ясна фабрика «Фаворит», про які йде мова в Акті перевірки, не настав. Зокрема, строк платежу за вказаними в таблиці векселями не настав в 2022 році - в перевіряємому періоді, стосовно якого зроблено висновок про заниження податку на прибуток. Отже, висновки Акту щодо не надання підтверджуючих документів щодо змін векселедержателя та строку пред`явлення векселів, є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними доказами та посиланнями на законодавство України. ТОВ «М`ясна фабрика «Фаворит» визнано банкрутом постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2023 по справі №904/4679/22. Постанова не оскаржувалася та набрала законної сили. Перевірку проведено в період з 26.05.2023 по 05.06.2023, тобто після визнання перевіряємого підприємства банкрутом. Статтею 59 Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ) прямо передбачено, що після визнання банкрутом у боржника не виникає жодних додаткових зобов`язань, в тому числі зі сплати податків. Головне управління ДПС у Дніпропетровській області не включено до складу кредиторів у справі №904/4679/22 про банкрутство ТОВ «М`ясна фабрика «Фаворит» в межах судових процедур, визначених КУзПБ, а відповідно до ст.59 КУзПБ нові податкові зобов`язання не можуть виникнути після визнання боржника банкрутом. Отже, донарахування нових податкових зобов`язань ТОВ «М`ясна фабрика «Фаворит» на підставі Акту перевірки від 12.06.2023 №2197/04-3607-04/13451782 шляхом винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення є безпідставним та протиправним. На підставі вищевикладеного вважає, що донарахування податкових зобов`язань, в т.ч. штрафних (фінансових) санкцій (штрафу), визначених в оскаржуваному ППР, є протиправним, а саме оскаржуване ППР підлягає скасуванню.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 16 листопада 2023 року о 10:00.

10.11.2023 року від відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, що на підставі наказу від 19.05.2023 №2529-п, проведена позапланова виїзна документальна перевірка ТОВ «М`ЯСНА ФАБРИКА «ФАВОРИТ», з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2022 (земельний податок по 31.12.2017), валютного законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2022, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.04.2012 по 05.06.2023 відповідно до затвердженого плану документальної перевірки. Перевіркою встановлено повноти визначення задекларованих ТОВ «М`ЯСНА ФАБРИКА «ФАВОРИТ» показників у рядку 01 Декларацій „Дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку» за період 01.01.2017 по 31.12.2022 встановлено заниження на загальну суму 98846906,08 грн у т.ч. за 2021 рік на 3600 грн, за 2022 рік на 98 843 306,08 грн. Також до перевірки було надано 64 векселі з датою пред`явлення з 10.02.2025 року по 01.10.2025 року, векселедержателями виступають ТОВ «АТБ-ИНВЕСТ», ТОВ «АТБ-ТОРГСТРОЙ», ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» тощо. Відповідно до акту перевірки № 245/225/13451782 від 13.07.2012 року строки пред`явлення 39 векселів закінчились ще у 2019 році. Проте до перевірки позивач не надав підтверджуючі документи щодо зміни дати пред`явлення. Враховуючи ненадання жодного належного доказу на підтвердження продовження строку звернення та враховуючи положення Уніфікованого закону про прості векселі встановлено, що підприємство занизило доходи на суму кредиторської заборгованості за рахунок зобов`язання що не підлягає погашенню на 98 840 306,08 грн. Зі змісту позовної заяви та доданих до неї доказів неможливо встановити вжиття таких заходів з боку представників позивача. Позивач лише натякає, що такі дії можливо будуть вчинені у майбутньому, проте не надає жодних доказів на підтвердження таких намірів (листи до контрагентів тощо). Зазначене вище має суттєве значення при розгляді цієї справи з огляду на те, що заборгованість почала формуватись ще у 2011 році, а також враховуючи той факт, що контролюючим органом проведена ліквідаційна перевірка, яка по своїй суті є остатньою перевіркою товариства у зв`язку з чим платник податків зобов`язаний привести усі свої відомості у відповідність згідно чинного законодавства. Також зазначає, що мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли після введення мораторію, то і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

15.02.2024 року у підготовчому засіданні за наслідками підготовчого провадження, судом були поставлені на обговорення питання щодо закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а також щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Представники позивача щодо закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства заперечували.

Представник відповідача вирішення питання щодо закриття провадження у справі залишив на розсуд суду.

Представники позивача щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечували.

Представник відповідача щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечував.

Заслухавши думку представників сторін та вирішуючи питання предметної юрисдикції цього спору, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу від 19.05.2023 №2529-п Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТОВ «М`ЯСНА ФАБРИКА «ФАВОРИТ», з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2022 (земельний податок по 31.12.2017), валютного законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2022, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.04.2012 по 05.06.2023 відповідно до затвердженого плану документальної перевірки, за наслідками якої складено акт від 12.06.2023 року №2197/04-36-07-07/13451782.

Так, перевіркою встановлені порушення:

- ст. 9 Закону №996, п. 134.1 ПКУ, п. 15 НП(С)БО 15 «Дохід», п. 5 НП(С)БО 11 «Зобов`язання», занижено податок на прибуток за 2022 рік на суму 17 789 471 грн.

- пп.49.18.3 п.49.18 ст. 49 ПКУ ненадано звітність з податку на прибуток за 2021 рік, 2022 рік.

На підставі акту перевірки від 12.06.2023 року №2197/04-36-07-07/13451782 контролюючим органом прийнято податкове повідомлення - рішення від 31.07.2023 року №, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на прибуток підприємств в розмірі 22 236 838,75 грн. (з них збільшення податкового зобов`язання 17 789 471,00 грн., штрафні (фінансові) санкції (штраф) 4 447 367,75 грн.).

При цьому відповідно до постанови Господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2023 по справі №904/4679/22:

1. Припинено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясна фабрика "Фаворит" (49000, м. Дніпро, вул. Алексєєнко Надії, буд. 21, ).

2. Припинено повноваження арбітражного керуючого Лихопьока Дениса Павловича (свідоцтво №105 від 04.02.13, 49000, м. Дніпро, а/с 37), як розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясна фабрика "Фаворит".

3. Визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "М`ясна фабрика "Фаворит" (49000, м. Дніпро, вул. Алексєєнко Надії, буд. 21, ) банкрутом.

4. Відкрито ліквідаційну процедуру у справі строком на 12 місяців, до 18.04.2024.

5. Призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясна фабрика "Фаворит" (49000, м. Дніпро, вул. Алексєєнко Надії, буд. 21, ) арбітражного керуючого Лихопьока Дениса Павловича (свідоцтво №105 від 04.02.13, 49000, м. Дніпро, а/с 37).

6. Господарську діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясна фабрика "Фаворит" (49000, м. Дніпро, вул. Алексєєнко Надії, буд. 21, ) завершено.

7. Строк виконання всіх грошових зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясна фабрика "Фаворит" (49000, м. Дніпро, вул. Алексєєнко Надії, буд. 21, ) вважати таким, що настав 18.04.2023.

8. Постановлено оприлюднити у встановленому ч. 3, 4 ст. 59 Кодексу України з процедур банкрутства порядку повідомлення про визнання боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясна фабрика "Фаворит" (49000, м. Дніпро, вул. Алексєєнко Надії, буд. 21, ) банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, текст якого додається.

9. Припинено повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном.

10. Скасовано арешти, накладені на майно Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясна фабрика "Фаворит" (49000, м. Дніпро, вул. Алексєєнко Надії, буд. 21, ).

Таким чином, перевірка та прийняття податкового повідомлення - рішення від 31.07.2023 року №, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на прибуток підприємств в розмірі 22 236 838,75 грн. (з них збільшення податкового зобов`язання 17 789 471,00 грн., штрафні (фінансові) санкції (штраф) 4 447 367,75 грн.) відбулося після визнання Товариство з обмеженою відповідальністю "М`ясна фабрика "Фаворит" (49000, м. Дніпро, вул. Алексєєнко Надії, буд. 21, ) банкрутом.

Вважаючи протиправним податкове повідомлення - рішення від 31.07.2023 року №, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з цією позовною заявою.

Вирішуючи питання предметної юрисдикції цього спору, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Визначене Конвенцією поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Суди повинні керуватися принципом визначеності і не допускати наявності проваджень, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета судами різних юрисдикцій.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Пункт 2 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачає, що публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

За усталеною судовою практикою Верховного Суду, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило нового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 31.07.2023 року № було прийняте після визнання позивача банкрутом Господарським судом Дніпропетровської області.

Зазначене податкове повідомлення-рішення було винесено на підставі акту документальної позапланової виїзної перевірки, яка проводилася на підставі пп.78.1.7 Податкового кодексу України, яким передбачено проведення перевірки у випадку: «розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків».

У пункті 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України закріплена спеціальна юридична норма, відповідно до якої до справ, що належать до юрисдикції господарських судів, входять справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, зокрема, справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені спеціальним КУзПБ, прийнятим відповідно до Закону України від 18 жовтня 2018 року № 2597-VІІІ та введеним в дію з 21 жовтня 2019 року. Цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, передбачаючи ряд процесуальних норм, які регулюють порядок здійснення судочинства у цих процедурах (відкриття провадження у справі про банкрутство, види судових рішень у банкрутстві та порядок їх оскарження тощо). Отже, КУзПБ у порівнянні з попереднім процесуальним законом розширив свою дію щодо суб`єктів, які підпадають під його регулювання (неплатоспроможних фізичних осіб), що зумовило розгляд у господарському суді спорів про неплатоспроможність фізичних осіб, незалежно від того, чи займаються вони підприємницькою діяльністю.

Особливістю провадження у справі про банкрутство є те, що врегулювання правовідносин неплатоспроможності боржника вимагає поєднання в одній процедурі як цивільних, так і адміністративних правовідносин щодо його майна (майнових прав) з метою якнайповнішого задоволення у ній вимог кредиторів -приватних осіб та контролюючих органів з грошовими вимогами до боржника у черговості, визначеній КУзПБ.

Зокрема, з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство наступає строк виконання всіх зобов`язань боржника, що має наслідком обов`язок усіх конкурсних (забезпечених) кредиторів пред`явити вимоги до боржника, а їх задоволення може здійснюватися лише у порядку, передбаченому КУзПБ, та в межах провадження у справі; пред`явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом; провадження у справі про банкрутство юридичної особи не підлягає зупиненню (частини чотирнадцята, сімнадцята статті 39 КУзПБ); активи боржника, що перебувають у податковій заставі, можуть бути звільнені господарським судом з податкової застави, про що виноситься ухвала у судовому засіданні за участю контролюючого органу, уповноваженого відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень (частина десята статті 41 КУзПБ).

Отже, при врегулюванні відносин неплатоспроможності законодавець відійшов від принципу їх розподілу за ознаками наявності у сторони (кредитора боржника) владних повноважень чи свободи волевиявлення, що характерно для цивільних правовідносин, об`єднавши їх в єдине провадження у справі про банкрутство з огляду на необхідність формування єдиного реєстру грошових вимог кредиторів та задоволення їх згідно з визначеною законом черговістю та пропорційністю. Зазначене дозволяє ефективно захистити право особи (кредитора, боржника) в межах одного судового провадження, уникаючи розподілу його на способи захисту, характерні для окремих юрисдикцій (адміністративної чи цивільної).

Застосувавши принцип концентрації у справі про банкрутство ряду майнових та немайнових спорів, КУзПБ розширив підсудність господарському суду спорів, які виникають у відносинах неплатоспроможності боржника та які раніше розглядалися судами інших юрисдикцій.

Відповідно до частини другої статті 7 КУзПБ . Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарського процесуального кодексу України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Отже, статтею 7 КУзПБ як процесуальним законом змінено юрисдикцію розгляду ряду спорів фізичних осіб - боржників щодо їх майна, які раніше розглядалися у цивільних судах, а також віднесено до господарської юрисдикції ряд інших спорів юридичних осіб, які стосуються майна боржника(юридичної чи фізичної особи), зокрема й тих, які виникають з кредиторами - контролюючими органами щодо сплати податків та зборів.

Так, абзацом шостим частини другої статті 7 КУзПБ передбачено, що у разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи. Такі повноваження суду характерні для адміністративного судочинства, яким розглядаються спори осіб із суб`єктами владних повноважень. Отже, законодавцем наділено господарські суди у справі про банкрутство повноваженнями щодо розгляду спору між боржником та суб`єктом владних повноважень за правилами офіційного з`ясування всіх обставин справи, характерними для розгляду адміністративних спорів (щодо виявлення та витребування доказів з ініціативи суду), що не передбачено загальними нормами господарського процесуального кодексу України.

Специфіка правовідносин у процедурі банкрутства полягає у необхідності комплексного та збалансованого регулювання приватно-правових та публічно-правових інтересів щодо неплатоспроможної особи, що вимагає застосування приватно-правових та публічно-правових механізмів у ході провадження у справі про банкрутство. У різні періоди свого розвитку законодавець по-різному проводив межу між приватним та публічним інтересом в регулюванні відносин неплатоспроможності. Законодавство про неплатоспроможність є комплексним, воно об`єднує правові норми приватного та публічного права заради досягнення єдиної мети - найбільш повного задоволення у процедурі банкрутства вимог приватних та публічних кредиторів (податкових органів, органів соціального забезпечення), оскільки по завершенню ліквідаційної процедури таке задоволення унеможливлюється ліквідацією юридичної особи чи використанням майна боржника для задоволення вимог інших кредиторів, які включені до реєстру вимог кредиторів в ході провадження у справі про банкрутство.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас урегульована однопредметними нормативно-правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній» (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 03 жовтня 1997 року № 4-зп).

За загальним правилом, публічно-правові відносини у сфері адміністрування податків, сплати загальнообов`язкових соціальних внесків регулюються податковим кодексом та законами, які визначають порядок виникнення і сплати податкових зобов`язань та зобов`язань зі сплати цих внесків.

Так, Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків і зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження й обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (пункт 1.1 статті 1 Податкового кодексу України). Вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також елементи податку, підстави надання податкових пільг та порядок їх застосування, відповідальність за порушення податкового законодавства визначаються Податковим кодексом України або законами, які вносять до нього зміни (статті 4, 7 Податкового кодексу України).

Однак законодавець не ототожнює поняття «виникнення» податкових зобов`язань з поняттями «стягнення податкового боргу» чи «погашення податкового боргу». Процедура стягнення (погашення) податкового боргу може регулюватися Податковим кодексом України та іншими нормативними актами.

Зокрема, цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені КУзПБ, з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проведення комплексних перевірок з метою виявлення фінансових рахунків та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (крім особливостей функціонування єдиного рахунку, подання звітності щодо суми нарахованого єдиного внеску), зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій (пункт 1.3 статті 1 Податкового кодексу України).

Отже, з прийняттям КУзПБ законодавець змінив правила визначення юрисдикції таких спорів, сконцентрувавши розгляд усіх майнових та ряду немайнових вимог в межах однієї судової процедури банкрутства в судах господарської юрисдикції, задля повного та комплексного вирішення усіх правових проблем неплатоспроможної особи (як фізичної, так і юридичної), яка може бути визнана банкрутом (ліквідована) за наслідком такої процедури, що матиме наслідком закриття (припинення) провадження з розгляду спорів у всіх інших юрисдикційних органах з вимогами до неї.

Спір за позовом боржника про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення є майновим за своєю правовою природою, оскільки за наслідком його розгляду в податкового органу може виникнути право на стягнення з боржника певної грошової суми (майнове право), яка в розумінні статті 190 ЦК України є майном боржника. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 травня 2020 року у справі № 1340/3510/18 (пункти 77, 81), Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 05 липня 2019 року у справі № 826/17147/18 (пункти 17, 18).

Отже, вимога особи, щодо якої порушено справу про банкрутство, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення як майновий спір боржника, підлягає розгляду в межах провадження у справі про банкрутство з визначенням юрисдикційності розгляду такого спору господарському суду.

Ініціювання поза справою про банкрутство, у межах якої суд розглядає спори про розмір грошових вимог до боржника, ще однієї справи в суді іншої юрисдикції стосовно наявності (відсутності) податкового боргу, визначеного у податковому повідомленні-рішенні, є неефективним як для захисту прав кредитора, так і для захисту прав боржника. Одночасний розгляд в судах різної юрисдикції спорів, судові рішення у яких впливають на визначення розміру грошових вимог до боржника, може зумовлювати необхідність зупинення провадження у справі про банкрутство цього боржника, що прямо забороняє КУзПБ. Крім того, такий одночасний розгляд може ускладнити формування реєстру вимог кредиторів через необхідність перегляду за нововиявленими обставинами у справі про банкрутство відповідних судових рішень про результат розгляду спірних вимог кредитора. Саме тому процедура розгляду спору щодо оскарження податкового повідомлення-рішення є ефективним способом захисту прав боржника у спорі з уповноваженим державою органом щодо розміру спірної заборгованості такого органу та здійснюється у межах процедури банкрутства відповідного боржника.

Велика Палата Верховного Суду, визначаючи юрисдикційність спорів з майновими вимогами боржника та до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, уже неодноразово зазначала про необхідність розгляду спорів між боржником та іншими суб`єктами (як органами, наділеними владними повноваженнями, так і суб`єктами приватно-правових відносин) щодо майна боржника в межах процедури банкрутства. Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 904/1693/19, від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17, від 15 травня 2019 року у справі № 289/2217/17, від 12 червня 2019 року у справі № 289/233/18, від 19 червня 2019 року у справі № 289/718/18, від 19 червня 2019 року у справі № 289/718/18, від 19 червня 2019 року у справі № 289/2210/17, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 921/557/15-г/10, від 06 лютого 2020 року у справі № 910/1116/18, від 12 січня 2021 року у справі № 334/5073/19.

Також, згідно правових висновків Великої Палати Верховного суду (Постанова від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/1159/20) у правовідносинах щодо визначення розміру податкових зобов`язань боржника у справі про банкрутство шляхом оскарження рішення податкового органу з 21 жовтня 2019 року підлягають застосуванню положення статті 7 КУзПБ, які визначають юрисдикцію розгляду таких спорів у межах провадження у справі про банкрутство у господарському судочинстві.

Спір у цій справі виник у зв`язку з оскарженням позивачем податкового повідомлення-рішення від 31 липня 2023 року № . Позовні вимоги заявлено після визнання позивача банкрутом Господарським судом Дніпропетровської області 18.04.2023 у справі № № 904/4679/22 про банкрутство ТОВ. Вирішення цього спору може залежати, серед іншого, від того, на підставі яких господарських операцій (до моменту порушення справи про банкрутство чи після порушення справи про банкрутство) прийнято оспорюване рішення податкового органу, оскільки відповідно до статті 41 КУзПБ на зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, поширюється зупинення виконання боржником зобов`язань, а вимоги щодо сплати таких податків і зборів (обов`язкових платежів) є конкурсними і підлягають задоволенню лише в порядку і в черговості, визначених КУзПБ, а не шляхом надіслання податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до абзацу третього частини восьмої статті 45 КУзПБ до визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються у межах справи про банкрутство шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом.

Отже, з прийняттям КУзПБ законодавець відніс до юрисдикції господарського суду у справі про банкрутство як розгляд спорів боржника з конкурсними кредиторами, так і розгляд його спорів з поточними кредиторами (частина друга статті 7, абзац третій частини восьмої статті 45 КУзПБ), на відміну від попереднього регулювання Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та процесуальними кодексами.

З огляду на обставини здійснення щодо позивача - платника податків провадження у справі про банкрутство підвідомчість цього спору, який виник після 21 жовтня 2019 року, слід визначати із застосуванням положень статті 7 КУзПБ як закону, що прийнятий пізніше, та якими розгляд такого спору віднесено до юрисдикції господарського суду, який здійснює провадження у справі № 904/4679/22 про банкрутство ТОВ.

Щодо посилань позивача на позицію Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20 (провадження № 11- 54апп22) та постановах Верховного Суду від 06.06.2023 у справі 580/643/23, від 11.08.2023 у справі № 822/407/16.

Відступаючи від позиції Великої Палати Верховного Суду (Постанова від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/1159/20), Суд у постанові від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20 (провадження № 11- 54апп22), у пунктах 45, 60 та 102 прямо зазначив, що спір виник через несвоєчасне відшкодування суб`єктом владних повноважень бюджетної заборгованості з ПДВ внаслідок того, що Головне управління ДФС у Київській області, правонаступником якого є відповідач, протиправно не подало до ГУ ДКС України у Київській області висновок із зазначенням заявленої підприємством суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість в розмірі 10 952 811 грн. згідно з податковою декларацією з податку на додану вартість за лютий 2014 року, вважаючи вказану суму ПДВ неузгодженою, й судами було доведено факт протиправної бездіяльності щодо неподання ГУ ДФС у Київській області висновку із зазначенням суми ПДВ. Отже, суд дійшов висновку, що податкове правопорушення у зв`язку з простроченням контролюючим органом відшкодування платнику податку бюджетної заборгованості з ПДВ напряму не пов`язане зі справою про банкрутство. Фактично спірні правовідносини в цій справі виникли в межах публічно-правового спору у сфері бюджетного відшкодування ПДВ, тому автоматичне віднесення до господарської юрисдикції таких спорів не узгоджується з принципом правової визначеності. З огляду на викладене, вимоги платника податку (в тому числі й після відкриття провадження у справі про банкрутство та визнання його банкрутом з відкриттям щодо нього ліквідаційної процедури) про стягнення з контролюючого органу на користь позивача пені на суму бюджетної заборгованості з ПДВ згідно з пунктом 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, інфляційних втрат та річних процентів за характером і змістом відносин пов`язані саме з наявністю заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, що унормовано приписами Податкового Кодексу України. Такі позовні вимоги стосуються насамперед перевірки законності дій суб`єкта владних повноважень, а при вирішенні спору про стягнення з бюджету пені, інфляційних втрат та річних процентів перед судом обов`язково постає питання щодо суми заборгованості з ПДВ, строк сплати такої заборгованості та тривалість прострочення. Велика Палата Верховного Суду визначила, що наведене свідчить про публічно-правовий характер такого спору, а тому цей спір підлягає розгляду саме за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок Велика Палата Верховного суду зазначала й раніше в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, а саме: що спір щодо вимоги про стягнення з бюджету інфляційних втрат та річних процентів, нарахованих на прострочену суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи поєднана така вимога з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 5 КАС України, чи поєднана вона з вимогою про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ та чи розглянуті такі вимоги в іншій справі (пункт 44).

Таким чином, справа № 320/12137/20, на яку посилається позивач, стосується іншого предмету спору, що зумовлює неможливість застосування судових висновків до спірних правовідносин позивача у цій справі про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, прийнятого на підставі акту документальної позапланової виїзної перевірки, яка проводилася відповідно до пп.78.1.7 Податкового кодексу України в ході ліквідації банкрута.

Висновки, викладені постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі 580/643/23, не можуть бути застосовані у цій справі, у зв`язку із тим, що позивач у справі перебував у іншому процесуальному становищі. Зокрема позивач ПАТ «Черкасиобленерго» перебував у процедурі банкрутства, а не в процедурі ліквідації, коли повністю припинений виробничий цикл чи господарська діяльність, та перевірка його діяльності контролюючим органом не здійснювалася в рамках процедури ліквідації банкрута для проведення зняття його з податкового обліку.

Висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.08.2023 у справі № 822/407/16 не можуть бути застосовані у цій справі, тому як звернення з позовом позивачем у справі № 822/407/16 відбулося взагалі до порушення справи про його банкрутство.

Також слід зауважити, що мета та завдання розгляду справ позовного провадження, який охоплюється статтею 7 КУзПБ, окрім визначених загальними нормами Господарського процесуального кодексу України, полягає в тому, що вони повинні перебувати у взаємозв`язку із метою та завданнями, які закладені в основу реалізації судових процедур банкрутства та провадження у справі про банкрутство в цілому. Якщо триває ліквідаційна процедура, то питання наповнення ліквідаційної маси та з`ясування суми кредиторських вимог не може вирішуватися поза межами справи про банкрутство, оскільки є ризики порушення інтересів кредиторів через закриття провадження у справі про банкрутство до завершення вирішення відповідних спорів. Відтак, організаційною формою досягнення відповідного взаємозв`язку є запроваджений у статті 7 КУзПБ принцип концентрації, який покликаний спрямувати всі судові провадження щодо боржника у справі про банкрутство відповідно до цілей і завдань, визначених законодавцем у КУзПБ. Системний аналіз положень зазначених кодексів (Господарського процесуального кодексу України, КУзПБ) дає підстави вважати, що законодавець мав на меті сконцентрувати розгляд всіх майнових та грошових вимог за участі боржника саме в межах однієї процедури - процедури банкрутства, що має забезпечити повноту та комплексність вирішення питання платоспроможності боржника в процесі застосування відповідних процедур.

З введенням в дію 21.10.2019 КУзПБ справи у спорах, наслідком вирішення яких може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника у справі про банкрутство, а також спори з вимогами до боржника за правилами статті 7 цього Кодексу підлягають розгляду виключно у межах справи про його банкрутство. Системний аналіз змісту приписів статті 7 КУзПБ у сукупності із статтями 20, 30 Господарського процесуального кодексу України щодо предметної та територіальної юрисдикції (підсудності) свідчить, що принцип концентрації в межах справи про банкрутство всіх спорів, у яких стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна є універсальним і норми господарського процесуального кодексу України чи КУзПБ не встановлюють винятків із цього правила. Цей підхід є дієвим механізмом забезпечення реалізації принципу конкурсного імунітету, а також судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, за яким усі рішення чи дії, що можуть вплинути на майнові активи боржника, мають бути підконтрольні суду, що здійснює провадження у справі про банкрутство. (Постанова судової палати для розгляду справ про банкрутство КГС ВС від 13.04.2023 у справі № 910/21981/16)

Посилання позивача на позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 908/129/22 (провадження № 12- 46гс23) не бралися до уваги, внаслідок того, що предметом спору було оскарження податкових повідомлень-рішень від 23.07.2021, винесених на підставі документальної планової виїзної перевірки позивача, проведеної відповідно до затвердженого плану-графіка проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2021 рік. Тобто винесених взагалі до порушення справи про банкрутство (Ухвала Господарського суду Запорізької області від 31.01.2022 у справі № 908/129/22). Та само оскарження рішень контролюючого органу, хоча і відбулося під час розгляду справи про банкрутство (08.08.2022 до суду надійшла позовна заява на вказані ППР), проте не під час ліквідаційної процедури позивача (Постанова Господарського суду Запорізької області про визнання банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури від 11.05.2023 у справі № 908/129/22).. Тому, не має підстав вважати, що вищесказані висновки Великої Палати Верховного Суду стосувалися застосування норм права при розгляді подібних спорів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (подалі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Za№d v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися "судом, встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, то суд приходить до висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі.

Щодо повернення позивачу сплачений судовий збір.

Згідно положень ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

Відтак, зважаючи на закриття провадження у справі в зв`язку з неналежністю розгляду позову в порядку адміністративного судочинства, сплачений судовий збір може бути повернуто позивачу за ухвалою суду в разі звернення з відповідним клопотанням.

Керуючись статтями 238, 239, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «М`ясна фабрика «Фаворит» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Роз`яснити учасникам справи, що розгляд цього спору має вирішуватись за правилами господарського судочинства в межах справи № 904/4679/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «М`ясна фабрика «Фаворит».

Ухвала суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 256 та 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повний текст ухвали складено та підписано 20.02.2024 року.

Суддя О.М. Неклеса