Справа № 280/10194/23
Суддя: Чернова Жанна Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

19 лютого 2024 року Справа № 280/10194/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Запоріжжя про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Запоріжжя (далі - відповідач), в якій просить суд:

визнати протиправною та скасувати відмову відповідача, сформовану листом від 30.10.2023 №6034 у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації;

зобов`язати відповідача надати позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як особі, яка самостійно виховує дитину у віці до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є тимчасово переміщеною особою, продиває у місті Запоріжжі разом із своєю неповнолітньою дитиною. Звернувшись до відповідача з заявою про наданння відстрочки від мобілізації, позивач всупереч вимогам Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» отримав відмову від 30.10.2023 №6034. Позивач вважає, що відповідачем порушено абз.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», якою визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитини у віці до 18 років. Зазначено, що позивач є особою, яка самостійно виховує дитину до 18 років, а саме сина - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач з матір`ю його сина, ОСОБА_3 не перебуває у шлюбі, остання проживає на тимчасово окупованій території Мелітопольського району Запорізької області. 24.08.2022 позивач разом із неповнолітньою дитиною з підстав безпеки покинули тимчасово окуповану територію Мелітопольського району Запорізької області. Позивач самостійно утримує і виховує сина, матір участі у вихованні та матеріального забезпечення дитини - не приймає. Інших родичів син позивача на території України окрім батька не має. Вказує, що відповідачу надані усі необхідні документи, які підтверджують існування зазначеної підстави - позивач має право на відстрочку від призову на службу в період мобілізації на підстві того, шо є особою, яка самостійно виховує дитину у віці до 18 років. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 11 грудня 2023 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору у вказаній справі.

Ухвалою суду від 11 грудня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, а розгляд адміністративної справи призначено без виклику/повідомлення сторін.

Відповідач у поданому до суду письмовому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень посилається на те, що 24.10.2023 від позивача надійшла заява від позивача шодо надання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією згідно ст.23 Закону №3543-ХІІ. 30.10.2023 вих.№6034 згідно рішення комісії з питань розгляду документів для оформлення відстрочки військовозобов`язаним від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 відмовлено в оформленні відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Зазначено, що з доданих документів не довелено факт відсутності участі одного з батьків у вихованні дитини, та відповідно, не підтверджено статусу «особи, яка самостійно виховує дитину». Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 Сімейного Кодексу України. Самостійне виховання дитини віком до 18 років, на думку законодавства, має на увазі ситуацію, коли батько є єдиним опікуном у дитини. Таким чином, проаналізувавши норми Сімейного Кодексу України, можна дійти висновку, що лише рішення суду з певних обставин є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків. Отже, позивач може отримати відстрочку від мобілізації на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», але для надання відстрочки від призову окрім іншого він має надати відомості про проходження ВЛК та юридично підтверджений документ, що самостійно виховує дитину. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відповіді на відзив зазначено, що позивач є особою, яка самостійно виховує дитину до 18 років. Позивач вважає, що відповідач відмовляючи позивачу діяв не обґрунтовано. Позивач вважає, що обґрунтовано зазначив свої вимоги у позові щодо порушення його прав та інтересів та наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обязі

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття рішення у справі.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом установлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Запоріжжя з заявою про надання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

До заяви позивачем було додано: копію паспорта ОСОБА_1 ; копію картки платника податків ОСОБА_1 ; копію військового квитка; копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 20.10.2009; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29.07.2022 №2327- виданої на ім`я ОСОБА_1 ; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 31.08.2022 №2327- виданої на ім`я ОСОБА_2 ; копію довідки від 11.07.2023 №57, виданої Плодородненською сільською військовою адміністрацією Мелітопольського району Запорізької області; копію довідки №124 від 14.10.2022 про те, що ОСОБА_3 працевлаштована в ДУ «Михайлівський психоневрологічний інтернат»; копію акта оцінки потреб сім`ї №23 від 20.12.2022; копію від 29.09.2023 №П-265 про розгляд звернення до Запорізької міської ради Служба (управління) у справах дітей відділ по Комунарському району; копію акта обстеження умов проживання від 28.09.2023; копію підтвердження №41 від 28.09.2023 про те, що ОСОБА_2 2009 року народження навчається в Запорізькій гімназії №38.

Листом Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Запоріжжя від 30.10.2023 №6034 позивача повідомлено про те, що йому відмовлено в оформленні відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Зазначено, що з доданих документів не довелено факт відсутності участі одного з батьків у вихованні дитини, та відповідно, не підтверджено статусу «особи, яка самостійно виховує дитину». Із додатків заяви вбачається, що у дитини згідно свідоцтва про народження є мати і жодних доказів, які доводять, що мати не здійснює виховання дитини за певними обставинами. Такими обставинами є: позбавлення батьківських прав мати/батька за рішенням суду; відібрання дитини у матері/батька без позбавлення батьківських прав за рішенням суду; смерть матері/батька; визнання безвісно зниклим/ою або визнання загиблим/загиблою батька/ матері за рішенням суду; для одинокої матері - внесення інформації про батька відповідно до ст.135 Сімейного Кодексу України; рішення суду про встановлення факту самостійного виховання (самоусунення матері від виховання). Самостійне виховання дитини віком до 18 років, на думку законодавства, має на увазі ситуацію, коли батько є єдиним опікуном у дитини. Цей перелік не є вичерпним та може бути доповненим. Документи отримані з окупованої території України є недійсними і не створюють правових наслідків. Не перебування в шлюбі та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батьків щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини і не означає автоматичного самостійного виховання дитини. Таким чином, проаналізувавши норми Сімейного Кодексу України, можна дійти висновку, що лише рішення суду з певних обставин є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків. Відмовлено у наданні відстрочки від призову під час мобілізації у зв`язку з тим, що позивач не пройшов військово-лікарську комісію для визначення ступеня придатності до військової служби тв не додав докази того що самостійно виховує дитину.

Позивач, вважаючи відмову Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Запоріжжя у наданні йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд перевіряє дотримання вказаних критеріїв суб`єктом владних повноважень при прийняття оскаржуваного рішення, вчиненні дій чи допущенні бездіяльності.

Згідно з статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та триває до теперішнього часу.

Указом Президента України № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII.

Згідно абз. 2 ч. 1, 3 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" громадяни України зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період. Виклик в телефонному режимі не суперечить нормі законодавства щодо оповіщення про прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Положеннями ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Аналізом наведеної норми свідчить, що законодавцем чітко вказана підстава при якій військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, при умові самостійного виховування дитини (дітей) віком до 18 років.

Дана норма є імперативною, вичерпною та не передбачає додаткових умов чи альтернатив окрім вказаних в нормі закону.

Згідно з п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі - Положення № 154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до п. 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань: ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Пунктом 11 Положення № 154 передбачено, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Таким чином, обов`язки щодо мобілізації на військову службу за призовом, встановлення відстрочок покладені, в тому числі на відповідача.

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, позивач звертався із заявою до відповідача про відстрочення від призову на військову службу під час мобілізації згідно абз.5 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

На підтвердження самостійного виховання дітей позивач надав: копію паспорта ОСОБА_1 ; копію картки платника податків ОСОБА_1 ; копію військового квитка; копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 20.10.2009; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29.07.2022 №2327- виданої на ім`я ОСОБА_1 ; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 31.08.2022 №2327- виданої на ім`я ОСОБА_2 ; копію довідки від 11.07.2023 №57, виданої Плодородненською сільською військовою адміністрацією Мелітопольського району Запорізької області; копію довідки №124 від 14.10.2022 про те, що ОСОБА_3 працевлаштована в ДУ «Михайлівський психоневрологічний інтернат»; копію акта оцінки потреб сім`ї №23 від 20.12.2022; копію від 29.09.2023 №П-265 про розгляд звернення до Запорізької міської ради Служба (управління) у справах дітей відділ по Комунарському району; копію акта обстеження умов проживання від 28.09.2023; копію підтвердження №41 від 28.09.2023 про те, що ОСОБА_2 2009 року народження навчається в Запорізькій гімназії №38.

На підставі досліджених матеріалів справи судом установлено, що позивач є батьком двох неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 20.10.2009.

Крім того, судом установлено, що позивач проживає разом з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Положеннями ст. 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Суд наголошує, що позивач, як батько відповідно до Сімейного кодексу України виконує обов`язок по утриманню своїх дітей, але факт самостійного виховання не підтверджений наданими суду доказами.

Суд наголошує, що розірвання шлюбу батьків, їх проживання окремо, встановлення місця проживання дитини, як в цьому випадку - із батьком, не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дітей, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, ці обставини не можуть розглядатися як доказ самостійного виховання батьком дітей.

В цьому випадку відсутні будь-які належні та допустимі докази, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини віком до 18 років. Зокрема, відсутні достатні докази того, що мати не приймає участі в утриманні дитини, а саме докази того, що позивач звертався до суду про стягнення з неї аліментів на утримання дітей та докази наявності заборгованості зі сплати аліментів, що б свідчило про те, що мати ухиляється від обов`язку щодо утримання дитини, або рішення суду про встановлення факту самостійного виховання (самоусунення матері від виховання).

Також суд звертає увагу на те, що у законодавстві відсутнє формулювання поняття «самостійне виховання дітей одним з батьків». Разом з тим, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2021 року № 693, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько». Так, одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком; одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Виходячи з цього визначення, оскільки матір дитини не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітню дитину.

Також слід врахувати, що відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

У постанові від 13.06.2018 по справі № 822/2446/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що правовий статус поняття одинокого батька не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття одинокої матері, тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу одинока матір, одинокий батько, необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Системний аналіз норм Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що батька можна визнати таким, що виховує дитину самостійно, тобто без матері, тільки за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини, зокрема, позбавлення матері батьківських прав, визнання безвісно відсутньою чи померлою. Саме по собі розірвання шлюбу, не перебування батьків у шлюбі, реєстрація місця проживання матері окремо від дитини не передбачає, що дитина виховується без матері.

Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм суд приходить до переконання, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років, без участі матері у житті такої, ні під час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, ні під час подання позовної заяви до суду.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про те, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, не перебування батьків у шлюбі, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини, тому розірвання шлюбу між батьками або не перебування батьків у шлюбі, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини із батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини.

З вказаних підстав, суд вважає правомірними дії відповідача щодо відмови позивачу в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено правомірність дій щодо відмови позивачу в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, в той час як позивач не надав суду переконливих доказів того, що він самостійно виховує неповнолітню дитину та має підстави для відстрочки від призову на військову службу по мобілізації.

З огляду на викладене вище, на підставі наведених вище доводів, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) до Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Запоріжжя (69083, м. Запоріжжя, вул. Музична, 2-А, ) про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова