Справа № 380/19617/23
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 380/19617/23 пров. № А/857/19720/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2023 року (головуючий суддя: Братичак У.В., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною і скасування постанови,

встановив:

ОСОБА_1 , 21.08.2023 звернувся в суд з позовом, просив визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті № ПШ 016067 від 21.06.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000,00 грн.

Обґрунтовує позов тим, що оскільки перевезення здійснювалось ППФ «Ураган», то тільки воно могло вчинити правопорушення, передбачене абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» і адміністративно-господарський штраф міг бути застосований виключно до перевізника - ППФ «Ураган», а не до власника автомобіля.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2023 року позов задоволено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що судом першої інстанції неповно досліджено докази у справі та не встановлено усіх обставин справи.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт вказує, що положеннями спеціального закону покладено на перевізника обов`язок з забезпечення, а на водія пред`явлення для перевірки відповідних документів. Апелянт вказує, що оскільки будь-яких належних та допустимих доказів про те, що на момент перевірки суб`єктом відповідальності була інша особа, та про те, що вказаний транспортний засіб не був у користуванні позивача, не надано та матеріали справи відповідних доказів не містять, а тому позивача правомірно притягнуто до відповідальності.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.04.2023 посадовими особами Укртрансбезпеки на підставі графіку проведення рейдових перевірок, відповідно до направлення на перевірку № 000301 від 14.04.2023, проводилась рейдова перевірка транспортних засобів перевізників, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажів.

Відповідно до Акта проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 348875 від 21.04.2023 при перевірці транспортного засобу тягач марки «VOLVO FH 12», номерний знак НОМЕР_1 , причіп марки «GENERAL TRAILERS», номерний знак НОМЕР_2 , виявлено порушення ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: під час здійснення вантажних перевезень (дерев?яна гранула) згідно ТТН № 3 від 21.04.2023, перевізник не забезпечив водія ( ОСОБА_2 ) необхідними документами, а саме заповненими тахокартами за період з 24.03.2023 по 20.04.2023 (Наказ МТЗУ № 385 від 24.06.2010). Бланк підтвердження діяльності водія за вказаний період відсутній. У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» - абзац 3 частина 1 перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки необхідних документів. Пояснення водія про причини порушень: фірма не забезпечила.

Начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області 21.06.2023 винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ016067, якою постановлено стягнути з ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн. за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 39, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, за порушення ст. ст. 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» покладається виключно на автомобільних перевізників, а не на власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. На думку суду першої інстанції, сама по собі належність на праві власності тягача VOLVO, номерний знак НОМЕР_3 , та напівпричіпа GENERAL TRAILERS, номерний знак НОМЕР_2 , позивачу не може бути підставою для притягнення його до відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ, оскільки відповідач не надав належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки 21.04.2023 позивач на зазначеному транспортному засобі надавав послуги з перевезення вантажів на замовлення та, що він є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-III, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 2344-III).

Відповідно до частини 12 статті 6 Закону № 2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

В силу частини 7 статті 6 Закону № 2344-III центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті.

Приписами частини 14 статті 6 Закону № 2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Відповідно до положень статті 48 Закону № 2344-ІІІ, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Статтею 49 Закону № 2344-III передбачено, що водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення перевезень вантажу у внутрішньому сполученні.

Аналіз вказаних положень Закону № 2344-ІІІ надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.

До переліку інших документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, передбачених законодавством, пункт 3.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24 червня 2010 року № 385, відносить, зокрема, в спірному випадку, заповнені тахокарти.

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку, вимоги якого поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі Положення № 340).

Згідно з пунктом 1.5 Положення № 340 автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами (далі - Перевізник); тахограф - обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.

Згідно із пунктом 6.1 Положення № 340 вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів визначає Інструкція з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затверджена наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010, яка поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі) (далі Інструкція № 385).

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 385 контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення.

В силу пункту 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, зокрема: своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; має при собі заповнені тахокарти у кількості, що передбачена Європейською угодою щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Відповідно до пункту 3.5 Інструкції № 385 перевізники: забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії.

Згідно з пунктом 3.6 Інструкції № 385 перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку, зокрема: наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що непред`явлення водієм тахокарт інспекторам Державної служби України з безпеки на транспорті під час проведення рейдової перевірки є підставою для застосування до автомобільного перевізника відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону № 2344-ІІІ.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином у статті 60 Закону № 2344-ІІІ передбачена відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

У постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт, вказав, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.

Як вказує Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2023 року у справі № 280/2150/23 на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.

Вирішуючи питання правильності визначення саме позивача як власника транспортного засобу автомобільним перевізником у розумінні положень Закону № 2344-ІІІ та накладення на нього адміністративно-господарського штрафу, суд апеляційної інстанції враховує, що в розумінні вимог статті 1 Закону № 2344-III: автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка; послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

У справі, що розглядається, позивач є власником транспортного засобу, який перевірявся відповідачем, що підтверджено долученими до матеріалів справи копіями свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів (а. с. 8 зворот).

Приписами пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв`язку № 363 від 14 жовтня 1997 року, визначено: перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами;

товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Відповідно до пункту 11.1 зазначених Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Отже, при наданні послуги перевезення вантажу обов`язково повинна оформлятися товарно-транспортна накладна (ТТН).

У товарно-транспортній накладній № 3 від 21.04.2023, яка надавалась водієм під час проведення перевірки, зазначено, що автомобільним перевізником є ПП фірма «Ураган».

У постанові від 23.08.2023 у справі № 600/1407/22-а за схожих обставин справи Верховний Суд зауважив на тому, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 60 Закону № 2344-III.

Відповідно до статті пункту 2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що, враховуючи зазначену позицію Верховного Суду, не можна залишити поза увагою перевірку підстав передачі позивачем транспортного засобу у користування.

Аргументуючи протиправність винесення оскаржуваної постанови, позивач долучив до матеріалів справи копію Договору найму (оренди) транспортного засобу № 1 від 01.04.2023, який укладений позивачем як Наймодавцем та ПП фірма «Ураган» як Наймачем щодо передачі у тимчасове платне користування (в найм/оренду) вантажного автомобіля марки VOLVO FH 12, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за Наймодавцем.

Однак, відповідно до частини 2 статті 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини 1 статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Оскільки наданий позивачем договір найму (оренди) транспортного засобу № 1 від 01.04.2023 нотаріально не посвідчений, що має наслідком нікчемність такого в силу закону, тому такий неможливо враховувати для з`ясування питання щодо автомобільного перевізника в цій справі, такий не приймається в якості належного доказу передачі вищезазначеного транспортного засобу позивачем в тимчасове платне користування третьої особи.

Не надано позивачем і рішення суду, яким такий договір визнано дійсним, як це передбачено частиною 2 статті 220 Цивільного кодексу України.

Окрім цього, відповідно до абзацу 6 пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998, за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Згідно з пунктом 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої Наказом МВС України № 379 від 11.08.2010, якщо власник ТЗ передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження ТЗ іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою, поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ.

Таким чином, оскільки в силу приписів статті 48 Закону № 2344-III для автомобільного перевізника документом для здійснення внутрішніх перевезень є документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, за встановлених обставин та зазначеного нормативно-правового регулювання, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що належними та достатніми доказами не підтверджено, що тягач марки «VOLVO FH 12», державний номерний знак НОМЕР_1 , вибував з володіння позивача, інших доказів знаходження вищезазначеного транспортного засобу в тимчасовому платному користуванні третьої особи позивачем не надано, а тому відповідачем правомірно та обґрунтовано застосовано до позивача адміністративно-господарський штраф за оскаржуваною постановою.

До того ж, позивач не надав договору оренди (найму) причепа марки «GENERAL TRAILERS», номерний знак НОМЕР_2 , яким також здійснювалось перевезення вантажу 21.04.2024, що теж спростовує аргументи позивача про те, що перевізником було ПП фірма «Ураган».

Факт перебування водія ОСОБА_2 у трудових відносинах з ППФ «Ураган» не спростовує вказаних висновків суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи, суд апеляційної інстанції враховує передусім те, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ, застосовується до автомобільних перевізників, однак належними та допустимими доказами не підтверджено юридичного факту передання позивачем транспортного засобу з причепом в оренду зазначеному вище товариству, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач у спірних відносинах не є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-III та відсутні правові підстави для притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 317 КАС України, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 380/19617/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною і скасування постанови відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар