Справа № 400/11285/21
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/11285/21

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Миколаїв;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

23.10.2023 року;

Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправною скасування податкової вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Миколаївській області від 17.02.2021 року №Ф72130-17-У про сплату боргу (недоїмки) на суму 37788,74 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка з червня 2009 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем та з червня 2000 року підприємницьку діяльність не провадить. Починаючи з 2017 року і по теперішній час, є найманим працівником, а тому обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску за неї покладається на роботодавця.

Наведені обставини свідчать про необґрунтованість та не правомірність рішення відповідача про нарахування позивачці єдиного внеску, наявність підстав для скасування податкової вимоги в судовому порядку.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Суд визнав протиправною та скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Миколаївській області №Ф 72130-17-У від 17.02.2021 року на суму єдиного внеску 37788,74 грн.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 908 грн.

Проаналізувавши положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суд першої інстанції виходив з того, що метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. В даному випадку вказана мета досягається шляхом регулярної сплати страхових внесків (не менше мінімального розміру) саме роботодавцем позивача.

Особа, яка провадить господарську діяльність зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому ж випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

З огляду на те, що за період нарахування єдиного внеску позивачка є найманим працівником, за цей період позивачка є застрахованою особою і мета збору єдиного внеску досягається за рахунок сплати відповідним роботодавцем, суд першої інстанції визначив, що оспорювана вимога не відповідає критеріям правомірності і обґрунтованості та підлягає скасуванню в судовому порядку.

В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у Миколаївській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції про перебування позивачки у спірному періоді у трудових відносинах не підтверджені належними доказами. Натомість наявність за позивачкою заборгованості зі сплати єдиного внеску підтверджується даними інтегрованої картки платника, яка виникла за період 2017-2020 року і фактично залишається не погашеною у сумі 9925,34 грн.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 у визначений апеляційним судом строк не надійшов.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, згідно Свідоцтва Серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 03.09.2009 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем.

Згідно даних трудової книжки НОМЕР_2 , ОСОБА_1 22.05.2017 року прийнята на посаду інспектора маркетингових досліджень відділу збору інформації в ТОВ «АСНІЛЬСЕН ЮКРЕЙН»; 01.08.2018 року переведена на посаду провідного інспектора з маркетингових досліджень відділу збору інформації в ТОВ «АСНІЛЬСЕН ЮКРЕЙН»; 02.12.2019 року переведена на посаду провідного фахівця відділу збору інформації в ТОВ «АСНІЛЬСЕН ЮКРЕЙН».

У Довідці від 29.07.2021 року №15 ТОВ «АСНІЛЬСЕН ЮКРЕЙН» підтверджує ту обставину, що ОСОБА_1 дійсно працює в цьому Товаристві з 22 травня 2017 року по теперішній час на посаді провідного інспектора відділу збору інформації повний робочий день.

Також, позивачка у позові зазначає про не одержання з 2000 року доходу від підприємницької діяльності.

17.12.2021 року Головним управлінням ДПС у Миколаївській області сформовано позивачці вимогу за №Ф72130-17-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у сумі 37788,74 грн.

Також, у вимозі передбачено, що станом на 09.07.2021 року узгоджена сума боргу, яка підлягає стягненню в примусовому порядку, становить 8495,30 грн.

Як свідчать обставини справи, нарахування боргу відбулось за даними інтегрованої картки платника, а саме за 2017 рік позивачці нараховано єдиний внесок у сумі 8448 грн., за 2018 рік 9828,72 грн., за 2019 рік 11016, 72 грн., за 2020 рік 8495,3 грн., всього 37788,74 грн.

Так, у податковій вимозі від 19.02.2020 року за №Ф-72130-17 станом на 31 січня 2020 року позивачці визначено загальну суму боргу платника єдиного внеску у розмірі 29293,44 грн.

У вимозі від 17.02.2021 року за №Ф-72130-17 сума боргу збільшилась на станом на 31 січня 2020 року позивачці визначено загальну суму боргу платника єдиного внеску у розмірі 37788,74 грн.

Згідно розрахунку сум заборгованості з ЄСВ нарахована сума боргу не була сплачена позивачкою та по 4 квартал 2020 року включно становила 37788,74 грн.

Не погодившись із правомірністю та обґрунтованістю податкової вимоги, позивачка звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За правилами пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Судом першої інстанції вірно з`ясовано, що у справі, що розглядається, спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період 2018, 2019, 2020, 2021 роки відповідно до оскаржуваних вимог та за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Одночасно, за визначеннями, наведеними у п.п. 3, 10 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок. Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Під час вирішення спору по суті судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до абзацу 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України від 08.07.2010 року №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

За відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем) та суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 2 квітня 2020 року (справа №620/2449/19) та відповідно до приписів ст. 242 КАС України має бути врахована у цій справі.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, у спірному періоді позивачка є найманим працівником, а тому у вказаному періоді роботодавець мав сплачувати за позивачку єдиний внесок. Отже, обов`язок щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, покладається на роботодавця.

Також, доказів отримання позивачкою у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено. У тому числі, про наявність таких доходів не зазначається і органом податкової служби у скарзі, заявах по суті справи, а тому відповідно до приписів частини 1 статті 86 КАС України обставини відсутності у позивачки протягом спірного періоду доходу від власної господарської діяльності окремо від доходів, отриманих на підприємстві, доказуванню не підлягають.

Факт перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється контролюючим органом незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI позивачка у спірному періоді є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в цей період нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального.

Під час визначення розміру боргу по єдиному внеску вказані обставини контролюючим органом враховані не були, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та не доведеність відповідачем правомірності свого рішення.

Як наслідок, є вірним висновок суду першої інстанції про наявність обставин для задоволення позову.

З огляду на те, що висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв