Справа № 500/6573/23
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/6573/23

16 лютого 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі, відповідач-1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_2 , в якому просить визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, оформлене листом від 31.08.2023 №1494/4/3431 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас згідно абзацу 3 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас згідно абзацу 3 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворою матір`ю своєї дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є військовослужбовцем Збройних Сил України, будучи призваним з 27.02.2022 на військову службу із запасу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232), що вбачається з витягу із наказу начальника Чортківського ТРЦК та СП (по стройовій частині) від 27.02.2022 №38. Позивач вказав, що 23.06.2023 подав рапорт командуванню військової частини НОМЕР_2 (через безпосереднього командира) у якій проходить військову службу, про звільнення із Збройних Сил України в запас, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю своєї дружини, додавши на підтвердження копії нотаріально засвідчених документів, як то передбачено абз.3 пп. «г» п. 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Однак, командування військової частини НОМЕР_2 (надалі, третя особа) своїм листом від 02.09.2023 поставило позивача до відома про те, що згідно з повідомленням командира військової частини НОМЕР_1 (надалі, відповідач) від 31.08.2023 №1594/4/3431, до компетенції якого входить звільнення військовослужбовців в запас, його рапорт залишено без реалізації з поверненням поданих документів, що і слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Даною ухвалою відповідачам встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вказав, що разом з позовною заявою позивач та представник позивача надав лист про результати розгляду рапорту на звільнення з військової служби військової частини НОМЕР_2 від 02.09.2023 № 1495/2224нт на 1 аркуші, не додавши примірник аркуша з підписом солдата ОСОБА_1 про ознайомлення останнього з відповіддю військової частини НОМЕР_2 про незадоволення його рапорту про звільнення з військової служби та отримання ним назад документів, які він подавав на звільнення, що на думку представника відповідача, свідчить що у військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 відсутні будь які наявні ознаки бездіяльності. Просить врахувати, що чинним законодавством України передбачені підстави для звільнення за сімейними обставинами з військової служби військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації в особливий період, однак, такі підстави мають бути підтверджені наданими військовослужбовцем відповідними документами. Звернув увагу суду на тому, що у солдата ОСОБА_1 є дружина ОСОБА_3 , яка є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується документами в адміністративному позові. Вважає, що позивач не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження неможливості ОСОБА_3 здійснювати догляд за своєю матір`ю. Також, звернув увагу суду на тому, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 під час мобілізації у воєнний стан з 27.02.2022, і тим більше знаходиться в районні виконання бойових завдань за призначенням далеко від місця реєстрації проживання, що, на думку представника відповідача, унеможливлює надання позивачем послуг на непрофесійній основі ОСОБА_2 . Також, просить врахувати, що в матеріалах адміністративного позову відсутні будь які документи, що свідчать про те, що дружина позивача ОСОБА_3 (рідна дочка своєї матері ОСОБА_2 ), чоловік, можливо інші сини, дочки, можливо рідні брати, сестри ОСОБА_2 , інші близькі родичі не в змозі здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 . Також, вказав, що разом з позовною заявою не надано будь-яких документів про близьких родичів ОСОБА_2 (зазначених вище). Також, вважає, що лікарсько-консультативна комісія вирішує питання щодо ступеня обмеження життєдіяльності дітей-інвалідів, проте не вирішує питання щодо дорослих, за винятком питання травмування на виробництві, при яких лікарсько- консультативна комісія уповноважена виносити рішення про встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою КМУ №337 від 17.04.2019 «Про затвердження порядку розслідування та обліку нещасних випадків діагностики, лікування, тактики ведення хворого, конфліктних ситуацій, які виникають на етапах надання медичної допомоги та у випадках продовження листка непрацездатності на строк понад 30 днів. За вказаних обставин, на думку представника відповідача, довідка (висновок) ЛКК, надана позивачем, не може бути визнана, як документ, що відповідає нормативно-правовим актам та не може бути підставою для звільнення позивача, адже стосується дорослого. Таким чином, на переконання відповідача, позивач не довів жодну із вищевказаних обов`язкових вимог, яка б надавала відповідачу право звільнити останнього, відтак відсутні правові підстави вказувати, що у військової частини НОМЕР_1 наявні ознаки бездіяльності, у зв`язку із чим просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги, просить позов задовольнити повністю. Вважає, що медичний висновок ЛКК щодо ОСОБА_2 є легітимним документом, виданим медичним закладом відповідно до норм чинного законодавства і не потребує дублювання у формі заключення МСЕК, який надається під час визначення працездатності особи та встановлення такій особі групи інвалідності. Отже, за різними критеріями. То ж, на думку представника позивача, відповідач помиляється у своїх припущеннях з приводу підтвердження обставин постійного стороннього догляду за особою з наявністю когнітивних порушень за наявністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, оскільки норма абз.3 п.п. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" такої вимоги не містить. Крім цього, вважає, що Інструкція №735 підлягає застосуванню до спірних правовідносин під час розгляду рапорту (заяви) позивача про звільнення його з військової служби, оскільки законодавство не містить спеціальних норм щодо порядку розгляду рапортів військовослужбовців, натомість положеннями Інструкції №735 унормовано всі питання, які стосуються дотримання конституційних гарантій осіб, зокрема військовослужбовців, на належний розгляд їх звернень, в тому числі командування військової частини. Додатково звернув увагу суду на тому, що законодавством не передбачено повноважень відповідача "повернення матеріалів на доопрацювання" чи/або "залишення без реалізації".

Представник третьої особи подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив наступне. Вказав, що з доданих до рапорту документів вбачалось що необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю дружин позивача ОСОБА_2 підтверджується долученим до рапорту заключенням лікарсько-консультативної комісії (ЛІКК) №174 від 25.04.2023, виданим КНП "Товстенська СЛ" Товстенської селищної ради. Зазначив, що помічником командира військової частини НОМЕР_2 з правової роботи було роз`яснено позивачу, що, виходячи з вищезазначених норм чинного законодавства, та практики їх застосування, додане ним до рапорту про звільнення заключення ЛКК не є належним підтверджуючим документом для звільнення з лав Збройних Силах України згідно з абзацом 3 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ (заява солдата ОСОБА_4 від 25.06.2023 року, яка підписана ним особисто). Запропоновано надати належний підтверджуючий документ - висновок МСЕК. Проте, вважає, що позивач вказані зауваження з боку помічника командира військової частини НОМЕР_2 з правової роботи не врахував, і продовжив наполягати, що ним надано належні та достатні документи, які підтверджують наявність підстави для звільнення з військової служби. При цьому, просить врахувати, що право на прийняття рішення щодо звільнення позивача з військової служби або відмови у такому звільненні належить до повноважень командира військової частини НОМЕР_1 (відповідача). Вказав, що за результатами розгляду вказаного клопотання, від відповідача на адресу третьої особи надійшов лист за вих. № 1494/2/3431 від 31.08.2023 року про залишення документів щодо звільнення позивача без реалізації. Третьою особою вказаний лист відповідача був доведений до позивача (вих. № 1495/2224нт від 02.09.2023 року під особистий підпис ОСОБА_1 ).

Ухвалою суду від 14.02.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд, перевіривши доводи учасників, викладені у заявах по суті справи, письмовими доказами, встановив такі обставини.

Судом встановлено що солдат ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 27.02.2022.

25.06.2023 позивач подав рапорт по команді, котрий 14.07.2023 зареєстрований Військовою частиною НОМЕР_3 на звільнення з військової служби на підставі абзацу 3 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Також, позивачем 25.06.2023 була подана заява командиру В/ч НОМЕР_2 , в якій ОСОБА_1 зазначено щодо передачі рапорту разом із доданими до нього документами на розгляд командира Військової частини НОМЕР_1 , до повноважень якого входить звільнення з військової служби військовослужбовців даної категорії відповідно до абзацу другого підпункту 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сила України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008. Також, просив повідомити про результати розгляду рапорту командиром Військової частини НОМЕР_1 , із зазначенням, у разі відмови та посилань на відповідні акти законодавства.

Після цього Військовою частиною НОМЕР_2 було подано клопотання за вих.№1495/1849 від 31.07.2023 стосовно звільнення позивача з військової служби, на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , до повноважень якого входить звільнення з військової служби військовослужбовців даної категорії відповідно до абзацу другого підпункту 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10.10.2008 №1153/2008, до якого долучено рапорт позивача з доданими до нього документами, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, які є підставою для звільнення.

За результатами розгляду вказаного клопотання, від командира В/ч НОМЕР_1 на адресу Військової частини НОМЕР_2 надійшов лист за вих. №1494/4/3431 від 31.08.2023 (вх.№809 від 02.09.2023) про залишення документів щодо звільнення позивача без реалізації.

Зі змісту юридичного висновку, долученого до вказаного листа слідує наступне. Представник В/ч НОМЕР_4 зазначив, що право на прийняття рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби або відмови у такому звільненні належить до повноважень командира Військової частини НОМЕР_1 . Зокрема, відповідачем рекомендовано подати на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 клопотання про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби із застереженням, що солдата ОСОБА_1 додав до рапорту висновок ЛКК, а не МСЕК, що може бути можливою підставою для відмови йому командиром Військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби.

02.09.2023 ВЧ НОМЕР_2 листом-роз`ясненням за вих. №1495/2224нт позивача повідомлено про залишення документів щодо звільнення позивача без реалізації.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента України.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон №3543-ХІІ).

У статті 1 Закону №3543-ХІІ визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до частини восьмої статті 4 Закону №3543-ХІІ, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

За нормами частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Так, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Постановою КМУ "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" від 12.06.2013 №413 передбачено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317, яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Підпунктом 1 пункту 11 Положення визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

В свою чергу, відповідно до пункту 4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 09.04.2008 №189, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.06.2021 за №731/36353, лікарсько-консультативна комісія видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку.

З проведеного ретельного аналізу наведених нормативно-правових актів в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, суд приходить до висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі справа №814/76/16, адміністративне провадження №К/9901/6722/18. Відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, норми Закону №2232-XII та Постанови КМУ №413 не містять конфлікту щодо їх змісту, оскільки положення Постанови конкретизують суб`єкт, який видає медичний висновок у залежності від віку особи, яка потребує стороннього догляду.

В даному випадку, суд вважає, що для підтвердження необхідності стороннього догляду за матір`ю дружини - ОСОБА_2 , позивачу слід було надати саме висновок медико-соціальної експертної комісії, чого у спірному випадку зроблено не було.

Натомість, позивачем разом із рапортом було подано висновок ЛКК, що також не заперечується учасниками даної справи.

Крім цього, вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що чинним законодавством передбачено надання ряду соціальних послуг незахищеним категоріям громадян.

Основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах визначає Закон України "Про соціальні послуги" від 17.01.2019 № 2671-VIII.

Частиною шостою статті 13 Закону України "Про соціальні послуги" визначено, що фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: 1) особами з інвалідністю I групи; 2) дітьми з інвалідністю; 3) громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; 4) невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; 5) дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі захворювання, визначені в цьому пункті.

Механізм призначення і виплати компенсації за догляд (далі - компенсація), що призначається фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг (далі - фізична особа, яка надає соціальні послуги) особам із числа членів своєї сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (далі - соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі) визначає Порядок надання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 №859 (далі Порядок №859).

Зі змісту пункту 7 Порядку №859 вбачається, що для призначення і виплати компенсації в залежності від статусу отримувача соціальної послуги, серед іншого, подаються різні медичні висновки, як от:

копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (для осіб з інвалідністю);

висновку лікарської комісії медичного закладу щодо потреби в догляді громадян похилого віку внаслідок когнітивних порушень за формою, затвердженою МОЗ;

висновку лікарської комісії медичного закладу щодо потреби в догляді невиліковно хворих осіб, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися, за формою, затвердженою МОЗ;

копії медичного висновку про дитину з інвалідністю віком до 18 років за формою, затвердженою МОЗ;

довідки про захворювання дитини на тяжке захворювання, вказане у цій нормі.

Саме відповідно до Закону України "Про соціальні послуги" та цього Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020, затверджено форму первинної облікової документації №080-2/о "Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, внаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі" та інструкцію щодо її заповнення, які надані позивачем до рапорту як підстава для звільнення з військової служби.

Разом з тим, іншою умовою для вирішення питання звільнення з військовою служби військовослужбовця під час воєнного стану на підставі абзацу восьмого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ є відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за особою, яка його потребує за відповідним висновком.

У спірному випадку, згідно Витягу №312 від 25.04.2023 Центру надання адміністративних послуг Товстенської селищної ради про зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб, за адресою АДРЕСА_1 , за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Поряд з цим, з Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №02.1-29/135 від 26.04.2023, серед іншого, слідує що ОСОБА_1 проходить службу в ЗСУ; заявник ОСОБА_2 є пенсіонеркою, згідно висновку №174 від 25.04.2023 по стану здоров`я потребує стороннього догляду; ОСОБА_3 є дочкою заявника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є внуком заявника ОСОБА_2 .

Суд звертає увагу на тому, що відповідно до ч.1 ст.202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно зі ст.47 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

Обов`язок дітей утримувати батьків в першу чергу виникає на підставі кровного споріднення.

Разом з тим, позивачем разом з рапортом, як і з даним позовом, не подано доказів на підтвердження неможливості здійснювати догляд за ОСОБА_2 іншими членами сім`ї, які є повнолітніми та зареєстровані і проживають разом з ОСОБА_2 . Слід підкреслити, що разом з ОСОБА_2 проживає її повнолітня дочка ОСОБА_3 .

З наведеного мотиву, суд також приймає до уваги доводи представника відповідача стосовно того, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 під час мобілізації у воєнний стан з 27.02.2022 і тим більше знаходиться в районні виконання бойових завдань за призначенням далеко від місця реєстрації проживання, що, на думку представника відповідача, унеможливлює надання позивачем послуг на непрофесійній основі ОСОБА_2 .

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачем до рапорту на звільнення не надано доказів того, що він є єдиною особою, хто може здійснювати догляд за матір`ю дружини - ОСОБА_2 , зокрема, про неможливість здійснення такого догляду іншими членами сім`ї, а відтак відмова відповідача у звільнені ОСОБА_1 з військової служби під час воєнного стану за сімейними обставинами за його рапортом відповідає вимогам Закону №2232-ХІІ , ч.2 ст.2 КАС України, ч.2 ст.19 Конституції України.

В розрізі встановлених обставин справи, позивачем та представленими ним доказами не доведено протиправних дій відповідача щодо не звільнення позивача з військової служби за пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ. Відповідно, суд вважає, що відсутні правові підстави для зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас згідно абзацу 3 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворою матір`ю своєї дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

То ж, залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду достатні беззаперечні докази на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і довів правомірність оскаржуваного рішення, про що описано вище.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення за встановленої судом безпідставності його вимог. Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено та підписано 16 лютого 2024 року.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Реквізити учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_5 );

відповідач - Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 код ЄДРПОУ: НОМЕР_6 );

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_2 (місцезнаходження АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Головуюча суддя Дерех Н.В.