Справа № 160/25834/23
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протипранвими та скасування пунктів наказу,-
06.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся Дніпропетровського окружного адміністративного до суду із позовом до військової частини НОМЕР_3 , військової частини НОМЕР_2 , в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати п. 3.11 Наказу командира військової частини НОМЕР_3 «Про результати службового розслідування» від 22.07.2023 року №369;
- зобов`язати військову частину № НОМЕР_4 повернути кошти ОСОБА_2 , підставою стягнення яких був Наказ командира військової частини НОМЕР_3 «Про результати службового розслідування» від 22.07.2023 року №369.
В обгрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що оскаржуваний наказ є протиправним та таким, що грунтується не на об`єктивних обставинах та фактах. Так, з 20.10.2022 року по 28.10.2022 року позивач проходив лікування в ЦРЛ м. Новомосковськ (про що свідчить довідка №8294), коли тривало самовільне залишення військової частини солдатом ОСОБА_3 . З 09.11.2022 року по 21.11.2022 року позивач не виконував обов`язки за посадою, так як знаходився на лікуванні (довідка №3643) та не міг повідомити про самовільне залишення військової солдата ОСОБА_4 , яке було 14.11.2022 року. З 24.11.2022 року по 09.12.2022 року позивач проходив ВЛК у в/ч НОМЕР_5 та не виконував обов`язок за посадою, у той час як відбулося самовільне залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_5 , яке було 28.11.2022 року. При цьому, доповідь про самовільне залишення військової частини ОСОБА_3 була подана до стройової частини, проте як вказано у п. 2 Акту службового розслідування, стройова частина видала наказ про СЗЧ з великим запізненням та не взяла до уваги цю доповідь.
Окрім того, під час проведення службового розслідування позивач не був ознайомлений з наказом про проведення службового розслідування, був позбавлений прав військовослужбовця, стосовно якого провадиться службове розслідування; не був належним чином ознайомлений з наказом командира в/ч НОМЕР_3 «Про результати службового розслідування» №369 від 22.07.2023 року.
Також, позивачем наголошено, що у зв`язку з його відрахуванням з військової частини НОМЕР_3 наказом №9 від 09.01.2023 року, відповідач не має права призначати службове розслідування та притягати позивача до відповідальності. Зазначено про порушення відповідачем положення ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Ухвалою від 09.10.2023 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою від 18.10.2023 року задоволено клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку на подання позову та поновлення пропущеного строку на подання. Визнано поважними причини пропуску позивачем строку на подання позову та поновлено позивачу пропущений строк на подання позовної заяви. Прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
22.11.2023 року представником в/ч НОМЕР_2 через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Посилання позивача на неправомірність дій в/ч НОМЕР_2 в частині прийняття спірного наказу до виконання є безпідставними, оскільки на момент отримання військовою частиною НОМЕР_2 документів щодо стягнення з ОСОБА_1 коштів у рахунок завданих державі збитків, наказ командира, який став підставою для їх видачі, був чинним та не скасований у встановленому законом порядку. Враховуючи вищевказане, вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 повернути кошти, підставою стягнення яких є наказ командира військової частини НОМЕР_3 «Про результати службового розслідування» від 22.07.2023 року №369, є безпідставними, оскільки дії в/ч НОМЕР_2 з утримання коштів з грошового забезпечення ОСОБА_1 є правомірними, а у разі можливого задоволення позову (скасуванні спірного наказу) такі кошти відповідно до вимог ч.3 ст.14 Закону підлягають поверненню особі про, що видається відповідний наказ. З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
06.02.2024 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позов представником ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Повідомляє, що у своєму розпорядженні не має ані оскаржуваного наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 22.07.2023 року №369 «Про результати службового розслідування», ані документів на підтвердження ознайомлення позивача з даним наказом, ані здійсненого в рамках проведеного службового розслідування розрахунку розміру збитків, належного до стягнення з позивача. У зв`язку з розформуванням в/ч НОМЕР_3 за Актом від 22.12.2023 року №407 документи в/ч НОМЕР_3 за 2022-2023 роки були в повному обсязі передані на державне зберігання до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України. Разом з тим, на підставі аналізу наданих позивачем документів та урахуванням доводів, наведених в позові, повідомлено, що згідно з оскаржуваним наказом №369 від 22.07.2023 року внаслідок несвоєчасного виявлення військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину НОМЕР_3 за період з 10.08.2022 року по 27.06.2023 року, державі було завдано збитки в розмірі 1 345 451,43 грн. У ході службового розслідування були визначені військовослужбовці, з вини яких були понесені вищевказані збитки. Залежно від ступеня вини та наслідків, спричинених діями кожного окремого військовослужбовця, на них було покладено відшкодування завданих державі збитків. Вважає, що здійснений в ході службового розслідування розрахунок збитків, завданих діями (бездіяльністю) ОСОБА_1 є обґрунтованим. Просить відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
Згідно з витягом з Наказу командира в/ч НОМЕР_3 від 15.06.2022 року №3 сержанта ОСОБА_1 , призначеного наказом начальника Дніпропетровського ОТЦК та СП (по особовому складу) від 11.06.2022 року №30-РС головним сержантом 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти в/ч НОМЕР_3 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 15.06.2022 року зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_3 , вважається таким, що з 15.06.2022 року справи та посаду прийняв та приступив до виконання обов`язків за посадою. З 16.06.2022 року включено до всіх видів забезпечення. Підстава: витяг з наказу начальника Дніпропетровського ОТЦК та СП (по особовому складу) від 11.06.2022 року №30-РС, припис від 14.06.2022 року №4543, грошовий атестат №6/4/А-1778, рапорт сержанта ОСОБА_6 .
Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_3 від 09.01.2023 року №9 сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти, наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (по особовому складу) від 06.01.2023 року №3-РС, в розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати таким, що з 09.01.2023 року справи та посаду здав та вибув для подальшого проходження військової служби. Підстава: витяг з наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (по особовому складу) від 06.01.2023 року №3-РС, рапорт сержанта ОСОБА_6 .
Наказом командира в/ч НОМЕР_3 №461/АГД від 27.06.2023 року призначено службове розслідування з метою виявлення винних посадових осіб та притягнення їх до матеріальної відповідальності за збитки перед державою, які виникли внаслідок несвоєчасного подання військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину НОМЕР_3 за період з 10.08.2022 року по 27.06.2023 року.
У матеріалах справи наявний Акт службового розслідування, який подано командиру в/ч НОМЕР_3 , та яким встановлено, що в результаті неякісного обліку особового складу військової частини було надлишково виплачене грошове забезпечення та одноразова грошова допомога 32 військовослужбовцям на загальну суму 1 345 451,43 грн.
Встановлено також посадових осіб, причетних до вчинення правопорушення, які спричинили збитки державі на вказану суму, серед яких зазначений і ОСОБА_1 .
Так, зі змісту Акту судом встановлено, що під час службового розслідування виявлено порушення з боку головного сержанта 1 взводу 3 роти військової частини НОМЕР_3 старшого сержанта ОСОБА_1 на посаді з 15.06.2022 року по 09.01.2023 року стосовно вимог ст. 124 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, яка передбачає, що головний сержант взводу зобов`язаний вести облік особового складу, постійно знати наявність особового складу взводу та місце його перебування. Старший сержант ОСОБА_1 не виконав свій обов`язок стосовно обліку особового складу взводу і не доповів вчасно командиру підрозділу про неповернення 11.10.2022 року солдата ОСОБА_3 після направлення на ВЛК, командир підрозділу був у зоні бойових дій і не мав можливості контролювати військовослужбовців, які знаходяться на лікуванні, тому рапорт про відсутність військовослужбовців подав заступник командира роти з МПЗ тільки 21.12.2022 року. Старший солдат ОСОБА_5 з 28.11.2022 року самовільно залишив в/ч, рапорт командира підрозділу від 06..02.2023 року. Старший сержант ОСОБА_1 не доповів командиру підрозділу про неповернення солдата ОСОБА_4 з відпустки 14.11.2022 року. Тому рапорт командира підрозділу був поданий з запізненням 30.11.2022 року. Це призвело до неправомірного нарахування і виплати грошового забезпечення та одноразової грошової винагороди в сумі 194 109,14 грн (п. 5.14 Акту).
У ході проведення службового розслідування встановлено бездіяльність з боку головного сержанта ОСОБА_1 стосовно дотримання вимог керівник документів, що призвело до випадку переплати трьом військовослужбовцям, один з яких не повернувся з відпустки, а два інші з лікування. Через бездіяльність ОСОБА_1 військовослужбовці продовжували отримувати всі види грошового забезпечення (п. 6.14 Акту).
За бездіяльність та порушення вимог ст. 124 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України для вирішення питання про стягнення зі старшого сержанта ОСОБА_1 та відшкодування збитків державі в сумі 28 906,32 грн направити матеріали службового розслідування за місцем служби старшого сержанта ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 (п. 7.3.14).
22.07.2023 року прийнято наказ №369 про результати службового розслідування зокрема про направлення клопотання командирам військових частин за поточним місцем проходження служби колишніх посадових осіб в/ч НОМЕР_3 щодо прийняття рішення про притягнення їх до матеріальної відповідальності за нанесені державі збитки.
Також, судом досліджено розрахунок суми стягнення з ОСОБА_1 за неповернення до військової частини наступних осіб:
У матеріалах справи наявний Акт №6/3/847 від 03.08.2023 року про приймання-передачі заборгованості для прийняття рішення з метою відшкодування завданих державі збитків, який укладений у зв`язку з вибуттям до нового місця служби сержанта ОСОБА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_1 до в/ч НОМЕР_2 . Відповідно до вказаного Акту ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою прийняття рішення, а в/ч НОМЕР_2 отримала заборгованість з відшкодування завданих державі збитків, яка на день виключення зі списків особового складу в/ч НОМЕР_3 не погашена.
Вважаючи протиправними оскаржуваний наказ в/ч НОМЕР_1 та дії в/ч НОМЕР_2 щодо відрахувань на підставі такого наказу, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджений Законом України від 24.03.1999 року №548-XIV «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі - Статут внутрішньої служби Збройних Сил України).
Відповідно до ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим.
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Так, згідно з ст. 124 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що головний сержант взводу зобов`язаний вести облік особового складу, озброєння, техніки та майна взводу.
Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Частиною 1 ст. 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Водночас, як встановлено судом з матеріалів справи оскаржуваний наказ стосується питання про відшкодування збитків державі, завданих у т.ч. діяннями позивача.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб (ч. 2 ст. 8 Закону «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»).
Частинами 5-7 ст. 8 зазначеного Закону регламентовано, що порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Відповідно до ч.2 ст. 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її переведення до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження, командир (начальник) надсилає у п`ятиденний строк із дня закінчення розслідування, аудиту (перевірки), інвентаризації чи надходження рішення суду відповідні матеріали до нового місця служби чи місця перебування в розпорядженні особи для вирішення питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності.
Оскаржуваним Наказом від 22.07.2023 року №369 «Про результати службового розслідування» наказано направити клопотання командирам військових частин за поточним місцем проходження служби колишніх посадових осіб в/ч НОМЕР_3 щодо прийняття рішення про притягнення їх до матеріальної відповідальності за нанесені державі збитки: За бездіяльність та порушення вимог ст. 124 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України для вирішення питання про стягнення зі старшого сержанта ОСОБА_1 та відшкодування збитків державі в сумі 28 906,32 грн направити матеріали службового розслідування за місцем служби старшого сержанта ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 , направити матеріали розслідування за місцем служби старшого сержанта ОСОБА_1 до Дніпропетровського ОТЦК та СП відповідно до Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Тобто, оскаржуваним наказом не прийнято рішення про стягнення з позивача збитків у сумі 28 906,32 грн, а передано клопотання командиру військової частини НОМЕР_2 щодо прийняття рішення про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності за нанесені державі збитки, що у свою чергу, на даному етапі не породжує для позивача жодних юридичних наслідків. Тож, твердження позивача, вказані у позовній заяві, що оскаржуваним наказом надано вказівку стягнути з нього відшкодування збитків державі, не знайшли свого підтвердження.
Суд звертає увагу на те, що частиною 2 ст. 11 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», на яку посилається у позовній заяві і позивач, визначено, що якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її переведення до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження, командир (начальник) надсилає відповідні матеріали до нового місця служби чи місця перебування в розпорядженні особи саме для вирішення питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності, а не безпосереднього стягнення з особи суми збитків.
Окрім того, позивач звертає увагу на порушення військовою частиною НОМЕР_1 вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» в частині порушення строків направлення Акту службового розслідування з всіма матеріалами до його місця служби. Акт складено 22.07.2023 року, а передано до військової частини НОМЕР_2 17.08.2023 року.
Дійсно, Акт службового розслідування переданий до військової частини НОМЕР_2 поза межами встановленого строку (5 днів з дня закінчення розслідування), з приводу чого суд вказує таке.
Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Вказаний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 20.06.2019 року по справі №510/2198/16-а.
Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судового розгляду у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.
За принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Щодо посилання позивача на неврахування його пояснень при проведенні службового розслідування, суд вказує таке.
У матеріалах справи наявні пояснення позивача, в яких відсутня зокрема дата їх складання, підпис позивача та/або відмітка представника військової частини про їх отримання або докази направлення вказаних пояснень військовій частині засобами поштового зв`язку.
Тому, у суду відсутня об`єктивна можливість встановити факт неврахування пояснень позивача при здійсненні службового розслідування та як наслідок підтвердити протиправну бездіяльність відповідача у цій частині.
Таким чином, з аналізу положень вищевказаних нормативно-правових актів та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування п. 3.11 Наказу командира військової частини НОМЕР_3 «Про результати службового розслідування» від 22.07.2023 року №369.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання військової частини № НОМЕР_4 повернути кошти ОСОБА_2 , підставою стягнення яких був Наказ командира військової частини НОМЕР_3 «Про результати службового розслідування» від 22.07.2023 року №369.
Військова частина НОМЕР_2 у відзиві на позовну заяву зазначила, що, оскільки Наказ №369 від 22.07.2023 року був чинним та не скасований у встановленому законом порядку, тому стягнення було правомірним.
При цьому, суд звертає увагу позивача, що, як встановлено та зазначено судом вище, оскаржуваним п. 3.11 Наказу №369 від 22.07.2023 року передано клопотання командиру військової частини НОМЕР_2 щодо прийняття рішення про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності за нанесені державі збитки, а не прийнято рішення про стягнення з позивача збитків у сумі 28 906,32 грн.
Таким чином, судом встановлено, що оскаржуваний пункт Наказу не містить посилання на зобов`язання військової частини НОМЕР_2 стягнути з ОСОБА_1 коштів у розмірі 28 906,32 грн, а лише містить вказівку на направлення цій військовій частині клопотання про прийняття рішення про притягнення позивача до матеріальної відповідальності.
Представник військової частини НОМЕР_2 посилається також на положення ч. 3 ст. 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», відповідно до якої у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.
Зважаючи на встановлені судом обставини, не є доречним застосування положення ч. 3 ст. 14 Закону, оскільки до матеріалів справи не долучено жодного наказу про притягнення позивача до матеріальної відповідальності. Протилежного сторонами не доведено.
Одночасно, у матеріалах справи відсутні докази стягнення з позивача певних сум у рахунок відшкодування завданих збитків державі.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, належним способом захисту прав позивача буде подання позовної заяви щодо повернення безпідставно стягнутих з нього коштів до місцевого загального суду з урахуванням ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними та скасування пунктів наказу залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко