Справа № 280/9602/23
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

19 лютого 2024 року Справа № 280/9602/23 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 Реєстраційний номер облікової картки фізичної особи платника податків: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

15.11.2023 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень Військової частини № НОМЕР_2 щодо не прийняття мотивованого рішення за наслідками подання рапорту солдата резервної роти Військової частини № НОМЕР_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 04.09.2023 про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами через перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- зобов`язати суб`єкт владних повноважень Військову частину № НОМЕР_2 , вчинити дії, а саме розглянути рапорт солдата резервної роти Військової частини № НОМЕР_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 04.09.2023 та прийняти рішення про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами через перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Ухвалою суду від 20.11.2023 позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 27.11.2023 визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду з даною позовною заявою про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, та поновлено такий строк, відкрито провадження в адміністративній справі за позовною заявою позивача до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. Сторонам повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні), протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Крім того, вказаною ухвалою суд витребував від відповідача наступні документи: копії наказу про зарахування позивача до списків особового складу загону та на всі види забезпечення; копії рапорту поданого позивачем про звільнення з військової служби; докази реєстрації поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби; докази розгляду поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби; всі матеріали та документи, які стосується спірних правовідносин.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 був мобілізований та наразі проходить військову службу на посаді солдата резервної роти Військової частини № НОМЕР_2 . Позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби через наступні сімейні обставини.

На утриманні позивача перебуває чотири дитини віком до 18 років, тобто відповідно до 13 абзацу п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є підставою для звільнення з військової служби.

Так, від першого шлюбу з ОСОБА_4 , який був розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2021 у справі № 336/4478/21, ОСОБА_2 , має двох неповнолітніх дітей:

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 431;

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис № 1218.

На примусовому виконанні у Центральному ВДВС у м. Запоріжжі Південного МУ МЮ (м. Одеса) перебуває виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 336/718/21 виданого 12.03.2021 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з позивача на користь колишньої дружини для утримання дітей від першого шлюбу.

Сплата ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей від першого шлюбу підтверджується і розрахунком заборгованості зі сплати аліментів (додається).

Крім того, від другого шлюбу з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії НОМЕР_5 , актовий запис № 1, позивач утримує і двох її неповнолітніх дітей, а саме:

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , актовий запис № 965;

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 , актовий запис № 617.

Теперішня дружина позивача разом з двома дітьми як ВПО проживають за адресою АДРЕСА_3 , де у вільний від служби час проживає і ОСОБА_2 .

Так, з метою звільнення з військової служби, 04.09.2023 року на адресу Військової частини ВЧ № НОМЕР_2 , через Генеральний Штаб ЗС України (оскільки місцезнаходження військової частини невідоме), було скеровано Рапорт про звільнення через сімейні обставини, який був отриманий представниками Генерального штабу ЗС України 08.09.2023.

Разом з рапортом було подано документи, які підтверджують наявність підстав для звільнення, зокрема:

- нотаріально засвідчену копію рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2021 у справі № 336/4478/21;

- засвідчену копію судового наказу № 336/718/21 виданого 12.03.2021 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя;

- засвідчену копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 65050253 від 07.04.2021;

- копію розрахунку заборгованості зі сплати аліментів;

- нотаріально засвідчену копію свідоцтва про шлюб НОМЕР_5 ;

- нотаріально засвідчені копії чотирьох свідоцтв про народження дітей;

- нотаріально засвідчені копії трьох довідок про взяття на облік ВПО.

Проте, станом на дату подання позову, вказаний Рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини ОСОБА_2 командуванням розглянуто не було, відповіді не надходило.

Крім того, 20.10.23 року на адресу ГШ ЗС України було скеровано адвокатський запит (вих. б/н від 17.07.23), який був отриманий 26.10.23 року. У цьому запиті адвокат хотів дізнатись результати розгляду вказаного вище рапорту. Станом на дату складання позову відповіді від ВЧ або ГШ ЗС України не надходило.

Позивач вважає таку бездіяльність щодо звільнення з військової служби протиправною, просить позов задовольнити.

Відповідач своїм правом на надання відзиву не скористався, відзив не надав, вимоги ухвали про витребування документів не виконав.

Відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступні обставини.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що ОСОБА_2 був мобілізований та наразі проходить військову службу на посаді солдата резервної роти Військової частини № НОМЕР_2 .

Так, від першого шлюбу з ОСОБА_4 , який був розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2021 у справі № 336/4478/21, ОСОБА_2 , має двох неповнолітніх дітей:

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 431;

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис № 1218.

На примусовому виконанні у Центральному ВДВС у м. Запоріжжі Південного МУ МЮ (м. Одеса) перебуває виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 336/718/21 виданого 12.03.2021 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з позивача на користь колишньої дружини для утримання дітей від першого шлюбу.

Сплата ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей від першого шлюбу підтверджується і розрахунком заборгованості зі сплати аліментів.

Крім того, позивач на даний момент перебуває у шлюбі ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії НОМЕР_5 , актовий запис № 1, яка має двох неповнолітніх дітей, а саме:

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , актовий запис № 965;

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 , актовий запис № 617.

Так, з метою звільнення з військової служби, 04.09.2023 року на адресу Військової частини ВЧ № НОМЕР_2 , через Генеральний Штаб ЗС України (оскільки місцезнаходження військової частини невідоме), було скеровано Рапорт про звільнення через сімейні обставини, який був отриманий представниками Генерального штабу ЗС України 08.09.2023.

Разом з рапортом було подано документи, які підтверджують наявність підстав для звільнення, зокрема:

- нотаріально засвідчену копію рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2021 у справі № 336/4478/21;

- засвідчену копію судового наказу № 336/718/21 виданого 12.03.2021 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя;

- засвідчену копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 65050253 від 07.04.2021;

- копію розрахунку заборгованості зі сплати аліментів;

- нотаріально засвідчену копію свідоцтва про шлюб НОМЕР_5 ;

- нотаріально засвідчені копії чотирьох свідоцтв про народження дітей;

- нотаріально засвідчені копії трьох довідок про взяття на облік ВПО.

Проте, станом на дату подання позову, вказаний Рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини ОСОБА_2 командуванням розглянуто не було, відповіді не надходило. Відзив по суті спору відповідач також не надав.

Крім того, 20.10.23 року на адресу ГШ ЗС України було скеровано адвокатський запит (вих. б/н від 17.07.23), який був отриманий 26.10.23 року. У цьому запиті адвокат хотів дізнатись результати розгляду вказаного вище рапорту. Станом на дату складання позову відповіді від ВЧ або ГШ ЗС України не надходило.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023 строк дії режиму воєнного стану продовжувався.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ, в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ, у частині четвертій якої наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

При цьому, пунктом першим визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом другим - під час воєнного стану.

Так, згідно з вимогами пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану звільняються з військової служби, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Згідно з абз. 13 п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009, документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Із системного аналізу вказаних норм права суд проходить до висновку, що звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини, здійснюється військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, шляхом подання рапорту та документів, які підтверджують підстави для звільнення.

При цьому, наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Поряд з цим, суд констатує, що рапорт позивача разом з доданими до нього документами по суті поставленого позивачем питання розглянутий не був, і відповідного рішення відповідачем фактично не прийнято.

Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та ст. 16 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, в рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.

У справі «Федорченко та Лозенко проти України» зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом".

Із врахуванням конституційного принципу правової держави усі сумніви щодо доведеності вини особи слід тлумачити на її користь.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.04.2019 у справі № 342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Отже, за наявних обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, можна дійти висновку, що відповідачем у розглядуваних спірних правовідносинах допущено протиправну бездіяльність, оскільки військовою частиною № НОМЕР_2 не прийнято мотивованого рішення за наслідками подання рапорту ОСОБА_2 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 13 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, а саме: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством і є прийнятним при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Враховуючи наведене в його сукупності, для належного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача розглянути питання про звільнення ОСОБА_2 з військової служби за сімейними обставинами у відповідності до пп.«г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, - через перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, на підставі поданого ним рапорту від 04.09.2023 та доданих до нього документів, з прийняттям рішення по суті.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Належним і повним способом судового захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо звільнення з військової служби згідно з абз. 13 підп. г п.2 ч.4ст. 26 Закону № 2232-ХІІ позивача, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років та зобов`язання відповідача розглянути його рапорт від 04.09.2023 щодо звільнення з військової служби згідно з абз. 13 підп. г п.2 ч.4ст. 26 Закону № 2232-ХІІ у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжити всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отриманні з незалежних від нього підстав.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо вирішення питання розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку із розглядом судом цього позову.

За подання цього позову позивач сплатив судовий збір у сумі - 858,88 грн. (2684,00 грн. * 0,4 *0,8), який підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Вимоги позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн. підлягають задоволенню частково з урахуванням наступного.

Згідно з п.1 ч. 3 ст. 132 КАС України: «До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу».

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України: «Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави».

Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України: «Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи».

Згідно з ч. 7 ст. 134 КАС України: «Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами».

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України: «При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа».

Згідно ч.1. ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За визначенням п.4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За приписами ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі надавав, зокрема, адвокат Тивоненко Д.Р. на підставі ордеру від 13.11.2023 року на надання правничої допомоги, Договору № 17/07 від 17.07.2023 року про надання правничої допомоги (далі Договір), Додатку № 1 від 10.11.2023 року до Договору, Акту № 1 від 13.11.2023 року про надані послуги до Договору.

Сторони погодили, що позивач отримує послуги адвоката протягом розгляду цієї справи у суді першої інстанції, що підтверджується відповідними доказами, у т.ч. актами наданих послуг, а зобов`язаний їх оплатити лише після набрання рішенням суду законної сили.

За правилами частин 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто, суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

Заяви щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу суду не подано.

В той же час, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 по справі № 200/14113/18-а.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Дана справа є справою незначної складності і розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, більшість наданих до позовної заяви документів є в наявності у позивача, а отже не потребували багато часу для їх знаходження і витребування у інших осіб, підготовка даної справи не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи.

Суд зазначає, що надання консультації з поданого позову, опрацювання наданих клієнтом матеріалів, вивчення судової практики, аналіз норм права, формування правової позиції підготовка і подання до суду позову є складовими однієї послуги - підготовка позовної заяви.

Адвокат також не брав участі у судових засіданнях, оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, а тому включення цих послуг адвокатом до розрахунку є безпідставним і необґрунтованим.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що витрати позивача на правничу допомогу можуть бути зменшені та підлягають частковому відшкодуванню, а саме в сумі 8000,00 грн. що відповідатиме вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Керуючись ст.ст. 132, 134, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 Реєстраційний номер облікової картки фізичної особи платника податків: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не прийняття мотивованого рішення за наслідками подання рапорту солдата резервної роти Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 04.09.2023 про його звільнення з військової служби згідно з абз. 13 підп. г п.2 ч.4 ст.ст. 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: за сімейними обставинами через перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорт солдата резервної роти Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 04.09.2023 про його звільнення з військової служби згідно з абз. 13 підп. г п.2 ч.4 ст.ст. 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: за сімейними обставинами через перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП - НОМЕР_1 ) судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини № НОМЕР_2 судові витрати у сумі 8 858,88 грн., що складаються з 858,88 грн. судового збору та 8 000,00 грн. правничої допомоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 19.02.2024.

Суддя А.В. Сіпака