Справа № 420/10893/23
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2024-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/10893/23

Перша інстанція: суддя Білостоцький О.В.,

повний текст судового рішення

складено 24.07.2023, м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Яковлєва О.В.,

суддів Єщенко О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги НОМЕР_2 прикордонному загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), а саме:

- визнання протиправною бездіяльність щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні, а саме виплати грошової компенсації за невикористанні дні соціальної відпустки, як батьку, який виховує дитину без матері;

- стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошової компенсації за невикористанні дні соціальної відпустки, як батьку, який виховує дитину без матері за період з 18 грудня 2019 року по 11 квітня 2023 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року частково задоволено позовні вимоги, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 грудня 2019 року по 18 червня 2020 року включно;

- зобов`язано нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 грудня 2019 року по 18 червня 2020 року, розміром 3 303,93 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції безпідставно застосовано положення ст. 117 КЗпП України під час розгляду даної справи, так як вони не поширюють свою дію на спірні правовідносини.

При цьому, на переконання апелянта, виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки на його звернення не є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні.

В свою чергу, позивачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог у даній справі.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 17 грудня 2019 року № 553-ОС «По особовому складу» прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу прикордонного загону та знято зі всіх видів грошового забезпечення.

При цьому, позивачу при звільненні не здійснено нарахування та виплати грошової компенсації за невикористанні дні соціальної відпустки, як батьку, який виховує дитину без матері.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до НОМЕР_2 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому вищевказану грошову компенсацію за невикористанні дні соціальної відпустки.

При цьому, 11 квітня 2023 року НОМЕР_2 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби України виплачено позивачу відповідну компенсацію, розміром 22 337,04 грн.

В свою чергу, бажаючи стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції зроблено висновок про часткове задоволення позовних вимог, так як позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з чим частково погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звернення до суду), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звернення до суду), при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При цьому, згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При цьому, згідно абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, так як йому станом на день звільнення з військової служби не виплачено грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

В даному випадку, позивач вважає, що він має право на отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби по день фактичного розрахунку, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України.

При цьому із зібраних матеріалів у справі та наданих сторонами пояснень вбачається, що останнім днем служби позивача є 17 грудня 2019 року.

Між тим, на звернення позивача від 15 березня 2023 року, наказом начальника Військової частини НОМЕР_1 від 31 березня 2023 року № 112-ос внесено зміни до наказу про звільнення позивача від 17 грудня 2019 року № 553-ос, шляхом зазначення про необхідність виплати грошової компенсації за 60 днів невикористаної додаткової відпустки за 2014-2019 роки (а.с. 42).

Відповідну виплату, розміром 22 337,04 грн, проведено на картковий рахунок позивача 11 квітня 2023 року (а.с. 19).

В свою чергу, судом першої інстанції, погоджуючись з доводами позивача про наявність у нього права на отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати пропорційну отриманій виплаті грошової компенсації суму середнього заробітку з 18 грудня 2019 року по 18 червня 2020 року, розміром 3 303,93 грн.

Між тим, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, у межах доводів та вимог апеляційної скарги суб`єкта владних повноважень, колегія суддів вважає за необхідне зазначати наступне.

Так, з аналізу вищевикладених нормативно-правових актів вбачається, що військовослужбовцю, станом на день виключення зі списку особового складу військової частини мають виплатити усі належні йому кошти, пов`язані з проходженням військової служби, зокрема одноразова грошова компенсація за невикористані дні відпустки.

Між тим, колегія суддів зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В даному випадку, нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.

В свою чергу, надаючи правову оцінку спірним правовідносин необхідно зауважити, що неможливість поширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положень статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників в Україні.

В даному випадку, аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду, а саме: від 10 травня 2019 року (справа № 811/276/16), від 07 лютого 2019 року (справа № 804/5067/16), від 14 березня 2019 року (справа № 820/660/17).

З іншого боку, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції під час вирішення цього спору керувався правовими висновками Верховного Суду, згідно яких, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Проте, колегія суддів зазначає, що наведений у відповідних постановах Верховного Суду підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням попередньої редакції ст. 116 та ст. 117 КЗпП України, а тому такий підхід наразі не є актуальним.

Вказаний висновок колегії суддів відповідає правовій позиції Верховного Суду від 28 червня 2023 року (справа № 560/11489/22).

В свою чергу, колегія суддів враховує, що на час ухвалення відповідних постанов Верховного Суду, ст. 117 КЗпП України діяла в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Між тим, запровадження законодавцем обмеження періоду за який працівникові передбачено виплату середнього заробітку у чинній редакції ст. 117 КЗпП України, на переконання колегії суддів, спрямоване на встановлення чіткого нормативного способу зменшення суми середнього заробітку.

Крім того, законодавцем передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум та якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З іншого боку, колегія суддів враховує, що відповідні норми також передбачають обов`язок з виплати працівникові усієї суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум, при відсутності спору про їх розмір.

Між тим, колегія суддів враховує, що у межах спірних правовідносин позивач не звертався до суду за стягненням частини належної грошової компенсації, так як її виплата, розміром 22 337,04 грн, добровільно виплачена позивачу на його звернення.

Тому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково обраховано розмір середнього заробітку позивача із застосуванням підходу щодо зменшення суми середнього заробітку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, а саме неправильне застосування судом норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі вимог апеляційної скарги та стягнути на користь позивача усю суму належного йому середнього заробітку за 6 місяців.

З іншого боку, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів враховує наступне.

В даному випадку, як встановлено судом першої інстанції, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 478,36 грн.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 6-місячний період з 18 грудня 2019 року по 18 червня 2020 року, включає в себе 124 робочих дні.

Вказані розрахунки та висновки не оскаржено суб`єктом владних повноважень у межах доводів його апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, позивач має право на виплату середнього заробітку, розміром 59316,64 грн (123 дні х 478,36 грн).

При цьому, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача у межах спірних правовідносин є стягнення на його користь обрахованої вище суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В свою чергу, враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права при розгляді даної справи, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року змінити, виклавши 3 абзац резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 18 грудня 2019 року по 18 червня 2020 року, розміром 59316 (п`ятдесят дев`ять тисяч триста шістнадцять) гривень 64 копійки, з відрахуванням належних до сплати податків та зборів.».

В іншій частині, резолютивну частину рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Судові витратити зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів.

Суддя-доповідач О.В. Яковлєв
Судді О.В. Єщенко А.В. Крусян