Справа № 500/113/24
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/113/24

16 лютого 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника - адвоката Сагайдака Володимира Васильовича звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не звільнення позивача за абзацом тринадцятим підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ) як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача за абзацом тринадцятим підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем за мобілізацією; проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та вважає, що має право на звільнення з військової служби через сімейні обставини, такі як перебування на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

28.11.2023 позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення його з військової служби у зв`язку з сімейними обставинами, зокрема, у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років. Відповідачем не вжито заходів щодо звільнення позивача з військової служби, а тому представник позивача адвокат Сагайдак В.В. звернувся до ВЧ НОМЕР_2 з адвокатським запитом щодо причини не звільнення з військової служби ОСОБА_1 . Відповіді не отримав.

Щодо обставин для звільнення з військової служби, то зазначає про укладення 22.04.2022 шлюбу між позивачем та ОСОБА_5 . У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_4 .

Крім того, дружина позивача ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дітей є ОСОБА_7 .

Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано на підставі рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 01.06.2021. На даний час ОСОБА_7 , на якого законом шляхом сплати аліментів покладено батьківський обов`язок утримувати своїх дітей ( ОСОБА_2 та ОСОБА_8 ) перебуває за кордоном та батьківських обов`язків не виконує, що підтверджується рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 05.10.2021 за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 08.11.2023 ОСОБА_1 матеріально утримує трьох дітей, хоч ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зареєстровані, але фактично проживають за однією з позивачем адресою: АДРЕСА_1 . Пасинки перебувають на утриманні позивача, який бере участь у їх вихованні.

Позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби на підставі абзацу тринадцятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у зв`язку з чим звернувся до суду.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у строк, встановлений статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), та з урахуванням положень статей 257-262 КАС України.

ВЧ НОМЕР_1 подано до суду відзив на позовну заяву, відповідач проти позову заперечує. Вказує, що ОСОБА_1 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації. Позивач 28.11.2023 звернувся з рапортом по команді до командира ВЧ НОМЕР_1 з проханням щодо звільнення його за сімейними обставинами (вхідний №9753 від 29.11.2023). Командуванням військової частини у строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян», даний рапорт розглянуто та надано відповідь про відмову у звільненні (лист від 22.12.2023 за №50/02/22-2375). У зв`язку із віддаленість підрозділу, в якому проходить військову службу позивач від місця дислокації військової частини даний лист військовослужбовець отримав наручно 03.01.2024. На адвокатський запит адвоката Сагайдака В.В. від 18.12.2023 також надана інформація щодо розгляду рапорту про звільнення з військової служби позивача (лист від 22.12.2023 за вих. №50/02/33-2377, скерований на поштову адресу, вказану в адвокатському запиті). Мотивація у позові про відсутність реагування на рапорт позивача та на адвокатський запит безпідставна. ВЧ НОМЕР_1 в передбачений Законом України «Про звернення громадян» строк розглянула рапорт військовослужбовця та у строк, передбачений Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатський запит.

Щодо звільнення позивача з військової служби, то відповідач зазначає про відсутність підстав, так як відсутній факт утримання позивачем неповнолітніх дітей його дружини від попереднього шлюбу - ОСОБА_2 та ОСОБА_8 . Зокрема, відсутні копія рішення суду про позбавлення батька батьківських прав або визнання батька недієздатним, безвісти відсутнім; або копія свідоцтва про смерть батька, або копія свідоцтва про народження дитини у разі внесення змін у зв`язку з усиновленням.

З посиланням на положення Сімейного кодексу України (далі - СК України) та Закону України від 26.04.2001 №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон №2402-ІІІ) зазначає, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Вважає, що сам по собі виїзд за межі України та факт окремого проживання від дітей не позбавляє ОСОБА_7 обов`язку щодо утримання своїх дітей. В даному випадку має місце добровільна відмова від батьківських прав дитини. Але при цьому батько не звільнений від обов`язку щодо їх утримання. Доказом цього також є рішення Перемишлянського районного суду від 05.10.2021 у справі №449/1214/21 про стягнення аліментів з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , починаючи з 07.09.2021 і до досягнення дітьми повноліття.

Позивач не надав доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо них, в тому числі обов`язок по їх утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, відсутні. В даній ситуації позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , бере участь у вихованні її дітей, але обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо б в дітей не було матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 14.12.2023 у справі №160/11228/23).

З наведених підстав відповідач просить в позові відмовити (а.с.76-79).

Представник позивача подав до суду письмові пояснення, у яких повторно виклав ті ж обставини, що й у позовній заяві, вказуючи, що ОСОБА_7 не бере участі в утриманні і вихованні дітей, бо перебуває за кордоном. Натомість позивач бере активну та безпосередню участь у вихованні та утриманні пасинків. Просив позов задовольнити (а.с.87-90).

Інших заяв по суті справи від учасників справи не надходило.

Суд, перевіривши доводи учасників, викладені у заявах по суті справи, письмовими доказами, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України за призовом під час мобілізації.

28.11.2023 позивач звернувся з рапортом по команді до командира ВЧ НОМЕР_1 з проханням щодо звільнення його за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років, про що додав до рапорту ряд документів, перелік яких вказав у додатку (а.с.12).

У відповідь на цей рапорт листом командира ВЧ НОМЕР_1 від 22.12.2023 за №50/02/22-2375 повідомлено позивача про відсутність підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Зазначено, що подані документи не підтверджують факт утримання дітей дружини від попереднього шлюбу ОСОБА_2 , 2008 року народження, та ОСОБА_3 , 2012 року народження. Зокрема, відсутні копія рішення суду про позбавлення батька батьківських прав, або визнання батька недієздатним, безвісти відсутнім; або копія свідоцтва про смерть батька, або копія свідоцтва про народження дитини у разі внесення змін у зв`язку з усиновленням. Додані до рапорту документи, які підтверджують факт виїзду батька дітей дружини від попереднього шлюбу ОСОБА_7 04.02.2022 за межі України, не позбавляють його обов`язку щодо утримання та виховання своїх дітей (а.с.82).

03.01.2024 копію цієї відповіді вручено позивачу (а.с.83).

18.12.2023 адвокатом Сагайдаком В.В. у зв`язку з наданням правничої допомоги позивачу направлено до ВЧ НОМЕР_1 адвокатський запит про результати розгляду рапорту ОСОБА_1 , відповідь на який надана відповідачем 22.12.2023 (а.с.14, 84).

Позивач, звертаючись до суду з цим позовом 08.01.2024, вказує на бездіяльність відповідача щодо не звільнення його з військовою служби, та просить зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення його з військової служби на підставі абзацу тринадцятого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі правові положення.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, № 734/2023 від 06.11.2023, №49/2024 від 05.02.2024 затвердженими відповідними законами України, продовжувався строк дії воєнного стану в Україні, востаннє продовжено з 05:30 14.02.2024 строком на 90 діб, тобто до 13.05.2024.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 № 2232-XII.

Відповідно до статті 1 цього Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частини перша-третя статті 1 Закону).

Згідно з частинами першою-третьою, шостою статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Видом військової служби є зокрема військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Статтею 24 Закону № 2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а у частині четвертій цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).

Підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через вказані у цій нормі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), серед яких: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років (абзац тринадцятий підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону, який стосується спірних правовідносин).

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008).

Відповідно до пунктів 6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Згідно з пунктом 12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення. Так, підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них .

Стосовно порядку звільнення, пункт 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац третій пункту 241 Положення №1153/2008).

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 року за №438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.

Перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, на підставах, визначених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

28.11.2023 позивач звернувся за встановленим порядком по команді до командира ВЧ НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби, додавши до нього документи, які, на його думку, підтверджують право на звільнення на підставі абзацу тринадцятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII).

Відповідачем розглянутий рапорт ОСОБА_1 по суті, про що свідчить лист- відповідь від 22.12.2023 з зазначенням відсутності підстав для звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами, такими як перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років (абзац тринадцятий підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII).

Відмова позивачу у звільненні з військової служби обґрунтована тим, що на утриманні у позивача перебуває лише одна його дитина, позивач не є батьком ще двох дітей дружини від попереднього шлюбу, цих дітей він не усиновлював, відсутні рішення суду про позбавлення батька батьківських прав, або визнання батька недієздатним, безвісти відсутнім, а тому у розумінні СК України позивач не є їх утримувачем.

Надаючи оцінку таким підставам відмови відповідача у звільненні з військової служби позивача, суд встановив такі обставини.

У ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , які 22.04.2023 (представник позивача у позові помилково вказує іншу дату 22.04.2022) зареєстрували шлюб, народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (представник позивача у позові помилково вказує іншу дату 14.10.2022) (а.с.25-26).

Відповідно до довідки від 26.10.2023, виданої ДП «Добродій-Сервіс-3», акту обстеження умов проживання від 08.11.2023 з подружжям, крім сина ОСОБА_4 , проживає ще двоє синів дружини позивача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до відомостей свідоцтв про їх народження батьком дітей вказаний ОСОБА_7 , мати ОСОБА_9 (на даний час дружина позивача), (а.с.27-28, 39, 47-48).

Судом встановлено, що рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 01.06.2021 у справі №449/206/21 шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано (а.с.23).

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 05.10.2021 у справі №449/1214/21 задоволено частково позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів (а.с.30-32).

Позивач вказує, що він з дружиною та усі троє дітей (віком до 18 років) проживають спільно, він бере участь у вихованні та утриманні усіх дітей, у тому числі пасинків. З огляду на це, ОСОБА_1 вважає, що належить до категорії військовослужбовців, на утриманні якого перебувають троє неповнолітніх дітей віком до 18 років.

В площині норм СК України спірне питання стосується обов`язку вітчима утримувати двох неповнолітніх пасинків.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України.

Так, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. У той же час, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 155 СК України унормовано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Стаття 180 СК України, визначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім`ї, у якій виховується дитина, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Стаття 188 СК України передбачає, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Стаття 196 СК України регулює питання відповідальності за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, вони: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтями 207 та 232 СК України унормовано поняття «усиновлення» та правові наслідки усиновлення. Зокрема, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

З моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. При усиновленні дитини однією особою ці права та обов`язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка. моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Стаття 12 цього Закону передбачає, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Згідно з статтею 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як «батько», «мати», «дитина», «вітчим», «пасинок», «усиновлений», «усиновитель». Перед усім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо.

Коли питання стосується сплати «аліментів», то безумовно, якщо така форма утримання, визначена рішенням суду, вона є обов`язковою. Але, з іншої сторони, не сплата аліментів не має своїм правовим наслідком втрату правового зв`язку між дитиною та одним із батьків. Судова практика у сімейних спорах свідчить про те, що часто не сплата аліментів являється наслідком неприязних стосунків колишнього подружжя. А тому аналізовані приписи СК України визначають відповідальність за несплату аліментів, що пов`язана із негативними наслідками майнового характеру, а не припиненням зв`язку між батьками та дітьми. Адже головним завданням сімейного законодавства є охорона та збереження цінностей сім`ї, а заразом зв`язку між дитиною та її батьками, безвідносно до того, які відносини складаються між самими батьками дитини.

«Вітчим» і «пасинок» не мають настільки чітко визначених прав та обов`язків по відношенні один одного. Якщо «пасинок» має батька, який проживає окремо, то за нормами сімейного законодавства вони наділені по відношенню один до одного правами та обов`язками. Тобто, батько має своїм обов`язком утримувати неповнолітню дитину навіть, якщо вона проживає окремо від нього з матір`ю, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. І навіть більше, з часом, така дитина (по досягненню повноліття) матиме обов`язок забезпечити утриманням свого непрацездатного батька, що потребує матеріальної допомоги (стаття 202 СК України).

Вітчим має своїм обов`язком утримувати пасинка, який з ним проживає, якщо у нього немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що вітчим може надавати матеріальну допомогу. При цьому, суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Звідси вбачається, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати пасинка за сукупності таких умов:

1. пасинок проживає разом із вітчимом;

2. пасинок немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку утримання;

3. вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку, це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання», це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Також пасинок у спірному випадку не може вимагати у вітчима забезпечення його утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Якщо мати дитини (пасинка) вбачає у поведінці свого колишнього чоловіка (батька дитини) ознаки, за наявності яких особа може бути позбавлена батьківських прав, то може скористатись відповідною процедурою. Крім того, у випадку позбавлення батька батьківських прав така дитина, за згоди самої ж дитини, може бути усиновлена. Вітчим у даному разі матиме право на усиновлення такої дитини. І лише після усиновлення, усиновлювач зобов`язаний утримувати неповнолітніх усиновлених дітей.

Альтернативних ситуацій, які описані в сімейному законодавстві та стосуються спірного випадку, немає. Той факт, що позивач є сумлінним сім`янином, який добросовісно, розумно і справедливо виконує свої обов`язки, не свідчить про те, що діти дружини від попереднього шлюбу перебуває в нього на утриманні. Позивач не надав належних засобів доказування існування обставин, які зобов`язують вітчима утримувати пасинків. Невиконання батьком дитини рішення суду по сплаті аліментів має інші наслідки, проте жодним чином призводить до припинення правового зв`язку між батьком та дитиною, не припиняє обов`язку батька утримувати неповнолітніх синів.

Така позиція суду узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі №160/11228/23.

На такі висновки суду не впливають обставини перебування батька дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_10 за кордоном, за ним залишається встановлений законом обов`язок утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Крім того, суд ставить під сумнів правомірність отримання представником позивача адвокатом Сагайдаком В.В. доказу стосовно перебування ОСОБА_7 за кордоном - відомостей з Бази даних з інформацією щодо перетинання державного кордону, наданих Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13.11.2023, та, відповідно, допустимість такого доказу. З відповіді Адміністрації Держприкордонслужби вбачається, що така інформація надається у відповідь на адвокатський запит адвоката Сагайдака В.В. у зв`язку з наданням адвокатом правової допомоги ОСОБА_7 (батькові дітей), який тривалий час перебуває за кордоном, а не позивачу.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позивачем під час розгляду справи, не було доведено факту перебування на його утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей віком до 18 років. А відтак у позивача відсутні підстави для звільнення з військової служби на підставі абзацу тринадцятого підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

Відповідач за таких обставин справи не допустив бездіяльності, отриманий рапорт від 28.11.2023 належним чином розглянутий командиром ВЧ НОМЕР_1 та надана 22.12.2023 відповідь, правові підстави для звільнення позивача з військової служби за абзацом тринадцятим підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" відсутні.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень, залишаючи рапорт позивача про звільнення з військової служби без задоволення, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Оскільки в позові відмовлено, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 242-246, 262, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 08682683.

Повний текст рішення складено та підписано 16 лютого 2024 року.

Суддя Чепенюк О.В.