Справа № 120/12026/23
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/12026/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дмитришена Р.М.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

19 лютого 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в серпні 2023 року позивач, ОСОБА_1 , звернулася в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 (відповідача) в якому просила про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії відповідача щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 25.11.2020 по 20.07.2023.

Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 20.11.2023 позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2020 по 20.07.2023.

Стягнув з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2020 по 20.07.2023 в сумі 69992, 70грн. В іншій частині вимог - відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що у правовідносинах позивача та військової частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, оскільки рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року, яке залишено без змін Сьомим апеляційним адміністративним судом 02.05.2022, було стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2020 по 21.10.2021 в сумі 17 919, 68 (з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів).

Вважає, що грошове забезпечення військовослужбовця та заробітна плата працівника не мають нічого спільного, а громадянин на військовій службі на відміну від працівника на підприємстві, не має права на виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, оскільки такі правовідносини врегульовані спеціальним законодавством та не підпадають під дію загального трудового права.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходила військову службу на посаді механіка відділення телекомунікаційних мереж інформаційно - телекомунікаційного вузла (тилового пункту управління) військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2020 №240 позивач посаду здала та виключена із списків особового складу 25.11.2020.

На день звільнення позивача відповідач не розрахував по усім видам забезпечення, тому вона звернулася до суду щодо не виплати індексації грошового забезпечення за період 01.01.2016.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/1707/21-а зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 .

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/14290/21-а зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 з урахуванням базового місяця "січень 2008 року".

На виконання рішень судів у 2021 та у 2023 році посадовими особами військової частини НОМЕР_1 нараховано та вплачено позивачу кошти.

Остаточний розрахунок був проведений 20.07.2023. Зокрема, 21.10.2021 виплачена індексація грошового забезпечення у сумі 4 435, 68 грн.; 20.07.2023 здійснений перерахунок індексації грошового забезпечення та виплачені кошти в сумі 77935,17 грн.

Позивач, дії відповідача щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2020 по 20.07.2023, вважає протиправними, тому звернулася до суду з даним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується, зокрема, порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення).

Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, сформованій у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Оскільки спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 по справі № 823/2249/18.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Приписами частини першої статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Отже, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22 вказав, що у контексті цієї справи слід застерегти, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ. Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. На дату звернення Позивача до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

Як встановлено судом першої інстанції, 20.07.2023 на виконання рішень Вінницького окружного адміністративного суду у справах № 120/1707/21-а та №120/14290/22 військова частина здійснила виплату позивачу недоплачене за час військової служби грошове забезпечення в загальній сумі 82370, 85 грн.

З 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, яким положення статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції та встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Таким чином, з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (20.07.2023), колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX. А відтак, хоча загальний період затримки остаточного розрахунку з позивачем становить 967 календарних днів, максимальний розмір грошового забезпечення за який може бути виплачені кошти за наявності підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, є еквівалентним середньому розміру грошового забезпечення позивача за шість місяців, що становить 181 календарний день (період з 25.11.2020 по 20.07.2023).

Так, згідно з довідкою-розрахунком відповідача середній заробіток позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (вересень-жовтень 2020) становив 11794, 20 грн (помісячно). Середньоденний заробіток позивача становить 386,70грн.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 69992, 70грн. (386,70грн х 181 календарний день).

Таким чином, при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення на суму 82370, 85 грн. з відповідача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 69992, 70 грн., що не перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

Доводи апеляційної скарги, що відсутні правові підстави для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, оскільки рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі №120/14289/21-а, яке залишено без змін Сьомим апеляційним адміністративним судом 02.05.2022, було стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2020 по 21.10.2021 в сумі 17 919, 68 (з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів), колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у справі №120/14289/21-а (із врахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку) було пов`язано із невиплатою позивачу індексації в сумі 4 435, 68 грн. та компенсації за відпустку в сумі 13 553, 50 грн., а в цій справі стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пов`язане із виплатою позивачу недоплаченого за час військової служби грошового забезпечення в загальній сумі 82370, 85 грн. (індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018), при цьому до 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діяла в іншій редакції.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22 та від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.