Справа № 240/1647/24
Суддя: Семенюк Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

19 лютого 2024 року м. Житомир справа № 240/1647/24

категорія 106030000

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Семенюк М.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач 23.01.2023 звернувся з позовом про визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача щодо нарахування та виплати в неналежному розмірі грошового забезпечення за період з 20.04.2022 по 14.07.2023, тобто з пропуском встановленого ст. 233 Кодексу законів про працю України тримісячного строку звернення до суду, останнім днем якого було 14.10.2023.

Те, що позивачем пропущений строк звернення до суду, але при цьому, в порушення ч.6 ст. 161 КАС України, до позову заява про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску не додані, є підставою, згідно ч.1 ст. 123 КАС України, для залишення позову без руху.

Ухвалою від 29.01.2024, копію якої представник позивача отримав 30.01.2024, позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для звернення до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду та надання доказів поважності причин його пропуску.

Позивач подав заяву від 03.02.2024 про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначив, що з 05.09.2023 позивача переміщено до військовій частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби; відповідач повинен був здійснити остаточний розрахунок з позивачем до 05.09.2023 та письмово повідомити його про суми нараховані про складові свого забезпечення дізнався у січні 2023 року.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску строків звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

В статті 233 Кодексу законів про працю України, в редакції, що діє на момент виникнення спірних правовідносин, зазначено:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)."

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, суд враховує правову позицію Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, що викладені в постанові від 31.03.2021 по справі №240/12017/19, згідно яких для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів; позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду; в той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Законодавством передбачена щомісячна оплата праці (виплата грошового забезпечення).

Статтею 30 Розділу IV "Права працівника на оплату праці та її захист" Закону України "Про оплату праці" встановлені обов`язок роботодавця при кожній виплаті заробітної плати повідомити працівника про такі дані (загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати) , що належать до періоду, за який провадиться оплата праці, і, відповідно, право працівника знати такі дані.

Отже, військовослужбовець, отримуючи грошове забезпечення щомісячно, може (має право) знати його розмір і дані про це забезпечення (загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати), що належать до періоду, за який провадиться виплата грошового забезпечення, і, відповідно, зробити висновок, чи виплачено йому грошове забезпечення в належному розмірі.

Позивач стверджує, що дізнався про складові грошового забезпечення, яке нараховувалось та виплачувалось йому за період служби з 20.04.2022 по 14.07.2023 лише в січні 2023 з листа відповідача у відповідь на адвокатський запит, однак це твердження свідчить лише про те, що позивач почав вчиняв дії щоб дізнатися про своє грошове забезпечення і з чого воно складається, однак не є доказом того, що він не міг дізнатися про це, отримавши грошове забезпечення за певний місяць або період.

Слід зазначити, що доданий до позову лист відповідача від 16.01.2024 наданий на адвокатський запит від 10.01.2024, а останнім днем строку для звернення до суду з позовом було 14.10.2023.

Щодо повідомлення позивача про нараховані та виплачені йому суми грошового забезпечення в день звільнення, військовослужбовцям при виключенні зі списків особового складу частини видається на руки грошовий атестат, в якому зазначаються суму нарахованого по день виключення зі списків особового складу грошового забезпечення.

Щодо ч. 2 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Відповідно до цих норм, при звільненні працівнику роботодавець повинен вручити письмове повідомлення про суми нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), а не про суми, які не були нараховані виплачені.

Звертаю увагу, що законодавством не передбачений обов`язок роботодавця повідомляти працівника про суми виплат, які не були нараховані і, відповідно, не були виплачені.

Тобто ч. 2 ст. 233 КЗпП України стосується справ про виплату сум, що були нараховані, але не виплачені працівникові при звільненні.

Що стосується справ про виплату сум, які не були нараховані і виплачені позивачеві внаслідок невірного визначення відповідачем розміру певних видів грошового забезпечення (меншого, ніж вважає позивач), то по таким справам слід керуватися ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Отже в даному випадку, при визначені строку звернення до суду слід керуватись ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки предметом спору є бездіяльність відповідача, яка полягала в не нарахуванні позивачу сум грошового забезпечення за період з 20.04.2022 по 14.07.2023, які не були виплачені позивачу в неналежному розмірі, під час служби у відповідача, з якої він був звільнений 05.09.2023, а не ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Те що позивач був переведений від відповідача 05.09.2023 до іншої військової установи ніяким чином не свідчить про те, що він був позбавлений можливості звернутися до суду з позовом в строка, встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи, що позивачем пропущений строк звернення до суду, в заяві про його поновлення не зазначені підстави пропуску строку звернення до суду, які можуть бути визнані судом поважними, відповідно до ч. 2 ст.123, п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, позов належить повернути позивачу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Семенюк