Справа № 380/24153/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 380/24153/23 пров. № А/857/23705/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Максим Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2023 року у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя у І інстанції Кисильова О.Й.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 17 листопада 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ) звернулося до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України (далі ВПВР), у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця ВПВР Батюк М.В. від 29 вересня 2023 року ВП №68790110 про арешт коштів боржника.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2023 року у справі № 380/24153/23 позов було задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, головний державний виконавець Батюк М.В. у постанові від 29 вересня 2023 року про арешт коштів боржника, як на підставу її прийняття зазначила, що у ході виконання ВП № 68790110 виконавцем були винесені постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 26000,00 грн, стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 274,85 грн, штрафу у розмірі 5100,00 грн та повторного штрафу у розмірі 10200,00 грн, констатуючи при цьому, що станом на 29 вересня 2023 року рішення суду боржником не виконано, кошти згідно із зазначеними постановами не сплачені.

Водночас суд зауважив, що за правилами пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу є виконавчими документами, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, головний державний виконавець Батюк М.В. винесла постанову про арешт коштів боржника у ВП№ 68790110, де виконується рішення суду зобов`язального характеру, у той час як постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 26000,00 грн, стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 274,85 грн, штрафу у розмірі 5100,00 грн та повторного штрафу у розмірі 10200,00 грн є окремими виконавчими документами, провадження щодо їх примусового виконання ще не відкрито.

Тому суду першої інстанції дійшов висновку, що відповідач порушив передбачений Законом України «Про виконавче провадження» порядок виконання рішень, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії, а тому оскаржувана постанова є протиправною.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ВПВР, який просив таке скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд однобічно проаналізував статтю 56 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі якої винесена оскаржувана постанова, не проаналізувавши статтю 3 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі Інструкція №512/5) .

Звертає увагу, що згідно з пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, як постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Окрім того, всупереч частини 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України резолютивною частиною рішення суду стягнуто з апелянта на користь ГУ ПФУ судовий збір у сумі 2684,00 грн.

Представник ВПВР у судовому засіданні апеляційного суду підтримала подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ГУ ПФУ відмовити.

Представники ГУ ПФУ у ході апеляційного розгляду підтримали доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечили обґрунтованість апеляційних вимог та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, 15 грудня 2021 року Львівський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист №380/5171/21 про зобов`язання ГУ ПФУ поновити виплату пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01 жовтня 2020 року та виплатити пенсію за квітень, травень, червень, липень та серпень 2020 року.

13 квітня 2022 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) Литвиненко Х.А. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № 68790110 щодо примусового виконання виконавчого листа № 380/5171/21, виданого 15 грудня 2021 року.

Боржником у ВП № 68790110 є ГУ ПФУ, стягувачем ОСОБА_1 .

15 березня2023 року старший державний виконавець Подоляк Е.Б. у ВП № 68790110 винесла постанову про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії.

07 червня 2023 року головний державний виконавець Тарабан О.О. у ВП № 68790110 винесла постанову про накладення штрафу в розмірі 10200,00 грн за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії.

29 вересня 2023 року головний державний виконавець Батюк М.В. у ВП № 68790110 винесла постанову про арешт котів боржника, якою наклала арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ГУ ПФУ.

ГУ ПФУ не погодилося із правомірністю такої постанови державного виконавця та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" (далі Закон №1404-VIII).

Вказаним Законом визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Предметом розгляду даної справи є правомірність винесення постанови про арешт коштів боржника.

Як слідує з постанови про арешт коштів боржника від 29 вересня 2023 року, головним державним виконавцем Батюк М.В. встановлено, що на виконанні перебуває виконавче провадження № 68790110, у ході примусового виконання якого виконавцем винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 26000,00 грн, стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 274,85 грн, штрафу у розмірі 5100,00 грн та повторного штрафу у розмірі 10200,00 грн.

Станом на 29 вересня 2023 року рішення суду боржником не виконано, кошти згідно із зазначеними постановами не сплачені, постанови є чинними та не скасовані судом.

Також у вказаній постанові зазначено, що згідно з частиною 2 статті 48 Закону №1404-VIII стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Керуючись статтею 56 Закону №1404-VIII головний державний виконавець Батюк М.В. постановила накласти арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ГУ ПФУ у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 41643,85 грн.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що головний державний виконавець Батюк М.В. винесла постанову про накладення арешту на кошти боржника у виконавчому провадженні № 68790110, яке зобов`язує ГУ ПФУ поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01 жовтня 2020 року та виплатити пенсію за квітень, травень, червень, липень та серпень 2020 року, тобто у виконавчому провадженні щодо виконання рішення, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначений статтею 63 Закону № 1404-VIII.

Згідно зі статтею 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, як вірно виснував суд першої інстанції, алгоритм дій державного виконавця у разі примусового виконання рішення, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії, чітко визначений статтею 63 Закону №1404-VIII.

Виносячи оскаржувану постанову про арешт коштів боржника, державний виконавець покликається на статтю 48 Закону № 1404-VIII, яка регулює порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Відповідно до частини 1 статті 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

При цьому частиною 2 статті 48 Закону № 1404-VIII визначено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

За змістом частин 1 та 2 статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Таким чином, аналізуючи приписи статей 48 та 56 Закону № 1404-VIII, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що такі заходи примусового виконання рішення, як звернення стягнення на кошти боржника шляхом винесення постанови про арешт коштів, можуть бути застосовані у разі, якщо виконавчий документ виданий на підставі рішення суду, яким передбачено, зокрема, стягнення з боржника суми заборгованості, визначеної у грошовому еквіваленті.

Також суд першої інстанції слушно зауважив, що Закон № 1404-VIII не містить правових норм, які передбачають право державного виконавця накладати арешт на кошти боржника у разі виконання рішення, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії.

Як слідує з оскаржуваної постанови від 29 вересня 2023 року, головний державний виконавець, як на підставу її прийняття зазначив, що у ході виконання ВП № 68790110 виконавцем винесені постанови про стягнення виконавчого збору в розмірі 26000,00 грн, стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в розмірі 274,85 грн, штрафу в розмірі 5100,00 грн та повторного штрафу в розмірі 10200,00 грн, констатуючи при цьому, що станом на 29 вересня 2023 року рішення суду боржником не виконано, кошти згідно із зазначеними постановами не сплачені.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу є виконавчими документами, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На переконання апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що оскільки головним державним виконавцем Батюк М.В. винесено постанову про арешт коштів боржника у ВП № 68790110, де виконується рішення суду зобов`язального характеру, у той час як постанови про стягнення виконавчого збору в розмірі 26000,00 грн, стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в розмірі 274,85 грн, штрафу в розмірі 5100,00 грн та повторного штрафу в розмірі 10200,00 грн є окремими виконавчими документами, провадження щодо примусового виконання яких ще не відкрито, то оспорюваною постановою від 29 вересня 2023 року ВП №68790110 БУЛО порушено передбачений Законом № 1404-VIII порядок виконання рішень, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії.

Щодо доводів ВПВР у частині вирішення судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат із посиланням на приписи частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та безпідставного стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ГУ ПФУ судових витрат зі сплати судового збору у сумі 2684 грн, апеляційний суд зазначає таке.

Виходячи із суті спірних правовідносин ГУ ПФУ у справі, що розглядається, звернулося до адміністративного суду із позовом не як суб`єкт владних повноважень на виконання покладених на нього функцій (завдань), а як юридична особа публічного права.

Відтак, на позивача не поширюються обмеження щодо відшкодування судових витрат за наслідками вирішення адміністративного спору, передбачені частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, і розподіл понесених ним у цій справі судових витрат слід здійснювати в загальному порядку.

До подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 листопада 2018 року при розгляді справи №812/246/18, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 272, 287, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2023 року у справі № 380/24153/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 16 лютого 2024 року.