Справа № 580/11978/23
Суддя: Василь ГАВРИЛЮК
Дата ухвалення: 2024-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2024 року справа № 580/11978/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства Азот до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов,

встановив:

Приватне акціонерне товариство АЗОТ (далі товариство, позивач) подало позов до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відділ, відповідач) в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.12.2023 № 56640118 про стягнення виконавчого збору;

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.12.2023 № 56640118 про закінчення виконавчого провадження;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчити виконавчого провадження № 56640118 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження, про що винести відповідну постанову.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що у спірному випадку в примусовому порядку державним виконавцем ВПВР ДЦВС МЮУ фактично не було стягнуто борг в розмірі 3872965,09 грн, заходи примусового виконання рішення відповідачем не вчинялися і його дії не призвели до стягнення боргу в примусовому порядку, позивач самостійно сплатив на рахунок ГУ ПФУ борг в сумі 3872965,09 грн, у зв`язку із чим вважає, що правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору відсутні, а оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки не відповідає вимогам ст. 27 Закону України Про виконавче провадження.

Крім того представник позивача наголошує на тому, що старшим державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ невірно визначено правову підставу для закінчення виконавчого провадження та, відповідно, неправомірно винесено постанову про стягнення з ПрАТ АЗОТ виконавчого збору, оскільки державний виконавець не врахував той факт, що ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 09.10.2023 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 11.05.2018 Черкаським окружним адміністративним судом у адміністративній справі № 823/2321/17. Представник позивача зазначає, що виконавче провадження має бути завершене на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження, що унеможливлює винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою від 18.12.2023 суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

28.12.2023 представник відповідача подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому просив в задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що при здійсненні примусового виконання в період з серпня 2018 року по грудень 2019 року здійснено стягнення заборгованості по виконавчому провадженні на суму 466589,21 грн, згідно платіжних доручень від 02.08.2018, 07.11.2018, 19.11.2018, 09.10.2019, 18.12.2019 на користь стягувача відбувалось, тобто, Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області здійснював заходи щодо примусового стягнення з боржника заборгованості за виконавчим документом, стягнув 466589,21 грн, в тому числі виконавчий збір у розмірі 146658,90 грн. З урахуванням зазначеного вважає необґрунтованими доводи позивача, що державним виконавцем взагалі не було стягнуто борг та взагалі не вживались заходи примусового виконання рішення і дії державного виконавця не призвели до стягнення боргу в примусовому порядку. Зазначив, що оскільки у спірних відносинах виконання рішення відбулось після відкриття виконавчого провадження, то виконавчий збір підлягає стягненню з боржника, у обов`язковому порядку незалежно від дати винесення зазначеної постанови (при відкритті, під час здійснення заходів примусового виконання рішення суду або ж після завершення виконавчого провадження).

Щодо правових підстав закінчення виконавчого провадження, зазначив, що матеріали виконавчого провадження не містять ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 09.10.2023 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню виданого 11.05.2018 Черкаським окружним адміністративним судом у адміністративній справі № 823/2321/17. Крім того державний виконавець під час розгляду Черкаським окружним адміністративним судом цієї заяви не був стороною справи, тому фактично не був обізнаний про існування зазначеної ухвали. Вважає, що звернення позивача до Черкаського окружного адміністративного суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню спрямоване на завідомо зміну наслідків закриття виконавчого провадження № 56640118 на підставі п. 5 частини 1 статті 39 Закону України Про виконавче провадження, оскільки у випадку завершення виконавчого провадження на підставі цієї норми відсутні підставі для стягнення з боржника виконавчого збору.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.

На примусовому виконанні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № 56640118 із виконання виконавчого листа Черкаського окружного адміністративного суду від 11.05.2018 № 823/2321/17 про стягнення з ПАТ АЗОТ на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі ГУ ПФУ) коштів в сумі 3872965,09 грн.

01.12.2023 старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величко Р.С. прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження № 56640118 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України Про виконавче провадження у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення згідно з виконавчим документом.

Також 01.12.2023 старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величко Р.С. прийняв постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 240637,60 грн.

Позивач вважає постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404 та про стягнення виконавчого збору протиправними, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Під час вирішення спору по суті суд зазначає таке.

Спірні відносини врегульовані Законом України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі Закон № 1404-VIII).

Згідно статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VIIІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів.

Приписами статті 5 Закону № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Частиною першою статті 13 Закону № 1404-VIII встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, на підставі якої державний виконавець прийняв постанову від 01.12.2023 про закінчення виконавчого провадження № 56640118, визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Розглядаючи адміністративний позов в частині правомірності прийняття державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження № 56640118, суд зазначає таке.

Суд встановив, що ухвалою від 09.10.2023 Черкаський окружний адміністративний суд визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 11.05.2018 Черкаським окружним адміністративним судом в адміністративній справі № 823/2321/17 про стягнення з Публічного акціонерного товариства Азот на користь управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області заборгованості по відшкодуванню фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій за грудень 2017 року на загальну суму 3872965 (три мільйони вісімсот сімдесят дві тисячі дев`ятсот шістдесят п`ять) грн 09 коп.

Вказана ухвала набрала законної сили з моменту її підписання 09.10.2023, станом на дату розгляду цієї справи є чинною. Правом на апеляційне оскарження сторони у справі не скористались.

Позивач зазначає, що обставина визнання виконавчого листа від 11.05.2018 № 823/2321/17 таким, що не підлягає виконанню, покладала на державного виконавця обов`язок закінчити виконавче провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Надавши оцінку вказаним посиланням, суд зазначає, що Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не був учасником справи № 823/2321/17, а також його представник не брав участь у розгляді заяви ПАТ АЗОТ про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Крім того, у матеріалах справи відсутні жодні докази наявності ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 09.10.2023 у матеріалах виконавчого провадження № 56640118, як і відсутні будь-які докази повідомлення позивачем державного виконавця про наявність вказаної ухвали.

Суд врахував, що приймаючи постанову від 01.12.2023 про закінчення виконавчого провадження № 56640118 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII державний виконавець керувався відомостями, наданими стягувачем (ГУ ПФУ у Черкаській області) про сплату боржником заборгованості, у зв`язку із чим суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність спірної постанови про закінчення виконавчого провадження та, як наслідок, про необґрунтованість цієї частини позовних вимог.

Суд зазначає, що позовна вимога в частині зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження № 56640118 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII є похідною від вимоги про скасування постанови про закінчення ВП, відтак у її задоволенні належить відмовити.

Щодо правомірності постанови про стягнення виконавчого збору, суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 56640118 від 20 червня 2018 року), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Приписами статті 40 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Спірні правовідносини, які склалися у цій справі, зводяться до питання щодо правомірності винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору на підставі статті 27 Закону № 1404-VІІІ у виконавчому провадженні, яке відкрито на час дії редакції Закону № 1404-VІІІ, яка була чинна до 28 серпня 2018 року.

З аналізу наведених правових норм Закону № 1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року суд зазначає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Верховний Суд неодноразово висловлював правові висновки щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII, в редакції, чинній до 28 серпня 2018 року, зокрема, у постановах 14 травня 2020 року у справі № 640/685/19, від 29 липня 2020 року у справі № 1340/5050/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 280/5959/19, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20, від 21 січня 2021 року у справі № 640/3430/19, від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19 та від 20 травня 2021 року у справі № 640/32814/20.

Водночас Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, за змістом яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалася, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Суд встановив, що державний виконавець під час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 01.12.2023 у ВП № 56640118 визначив суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню з боржника у розмірі 10 % від суми що підлягає примусовому стягненню згідно виконавчого листа від 11.05.2018 № 823/2321/17, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У постановах від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19, від 22 січня 2021 року у справі № 400/4023/19, від 21 січня 2021 року у справі № 640/3430/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20 Верховний Суд констатував, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Отже, з урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище позивача, а також того, що виконавчою службою фактично стягнуто з боржника кошти за виконавчим листом у сумі 466589,21 грн, у тому числі 146658,90 грн виконавчого збору, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 240637,60 грн згідно постанови від 01.12.2023.

Таким чином, суд вважає помилковими доводи відповідача щодо застосування до спірних правовідносин статті 27 Закону № 1404-VІІІ, в редакції, яка діє після 28 серпня 2018 року, не врахувавши, що у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до вказаної правової норми, що суперечить статті 58 Конституції України.

Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постановах від 15 червня 2023 року у справі № 420/2013/22 та від 06 вересня 2023 року у справі № 160/11725/22.

З урахуванням зазначеного, постанову про стягнення з позивача виконавчого збору від 01.12.2023 ВП № 56640118 слід визнати протиправною та скасувати.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, у зв`язку із чим адміністративний позов належить задовольнити частково.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно частин 1, 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, то частина понесених позивачем судових витрат, пропорційно частині задоволених позовних вимог, які підлягають відшкодуванню, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 271, 272, 287, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.12.2023 ВП № 56640118 про стягнення виконавчого збору.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь Приватного акціонерного товариства Азот витрати зі сплати судового збору в розмірі 3609 (три тисячі шістсот дев`ять) грн 56 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

1) позивач Приватне акціонерне товариство Азот (18028, м. Черкаси, вул. Героїв Холодного Яру, 72, );

2) відповідач Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13).

Рішення складене у повному обсязі та підписане 16.02.2024.

Суддя Василь ГАВРИЛЮК