Справа № 520/36490/23
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

19 лютого 2024 р. Справа №520/36490/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2,м. Харків,61022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати протокольне рішення №32 від 19.07.2019 щодо відмови призначити пенсію за вислугу років відповідно до п."а" ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та рішення №32 від 24.01.2020 щодо призначення з 03.01.2020 пенсії за віком та затвердження середньомісячного заробітку 7015,42, тривалості стажу 41 р.11 міс. 0 дн., коефіцієнтів стажу без та з урахуванням кратності 0,41917, розміру пенсії за віком 2940,65, розміру пенсії з надбавками 3038,93 (без надбавки у розмірі 40% від основного розміру пенсії за одержання пенсії з більш пізнього строку);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 25.04.2019 пенсію за вислугу років як працівнику льотного складу за ШВП-221, обчислити з 25.04.2019 пенсію відповідно до п.7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого ПКМУ від 21.07.1992 №418 (в редакції ПКМУ від 09.08.2005 №713) у розмірі 75% від середньомісячного заробітку за період роботи з 01.08.1994 по 30.09.1999 із врахуванням станом на 25.04.2019 показника середньої заробітної плати працівників народного господарства за березень 2019 року у розмірі 10237 грн, нарахувати з 25.04.2019 щомісячні надбавки у розмірі 40% від основного розміру пенсії (без урахування надбавок, підвищень, додаткової пенсії) за одержання пенсії з більш пізнього строку, обчислити загальну різницю між нарахованими щомісячними сумами пенсій з надбавками та сумами щомісячних пенсій, що були фактично щомісячно виплачені та здійснити виплату загальної суми різниці.

Також позивач просить допустити рішення суду до негайного виконання.

В обґрунтування позову та у відповіді на відзив зазначено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден, відповідно до ч.3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, однак йому безпідставно відмовлено, посилаючись на те, що стаж роботи на посаді парашутиста позаштатної парашутно-десантої групи Богодухівського УАЦ ТСОУ не підтверджено. Позивач зазначає, що надав до відповідача усі необхідні документи для підтвердження відповідного стажу, проте відповідач протиправно не врахував їх при розгляді заяви.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом, в якому просить суд відмовити у задоволені позову у зв`язку з тим, що пільговий стаж роботи, як працівнику льотного екіпажу цивільної авіації, який дає право позивачу на призначення пенсії за вислугу років, не підтверджено, відповідно і підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років згідно п. «а» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 2-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» немає.

Стосовно строків звернення до суду з вказаним позовом, суд зазначає, що згідно з правовим висновком постанови Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №646/6250/17 у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Також згідно з правовим висновком постанови Верховного Суду від 05.04.2019 у справі №809/248/18 (адміністративне провадження №К/9901/53585/18) 1) інститут строку звернення до суду не може слугувати меті відмові у захисті порушеного права та меті легалізації триваючого порушення з боку Держави, 2) у разі порушення органом публічної адміністрації пенсійного законодавства вимоги про виплату пенсії за минулий час, у тому числі і за рахунок непризначених чи неврахованих складових, можуть бути заявлені без обмеження будь-яким строком.

Крім того, з огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься в рішеннях № 8-рп/2013 і №9-рп/2013, та в розумінні вимог ч. 2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нарахування та виплата позивачу пенсії за спірний період в розмірі, що не відповідає вимогам ст. 50 та ст. 54 Закону №796, мало місце саме з вини територіального органу Пенсійного фонду України, а тому Позивач як пенсіонер має право на виплату сум пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком. В зв`язку з цим суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо порушення позивачем строків подання даного позову.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши доводи позову, відзиву проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 25.04.2019 позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно з п.«а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та згідно з п. 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 1 управління застосування пенсійного законодавства головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19.07.2019 року № 32 позивачу відмовлено у призначені пенсії за вислугу років згідно з п. «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та згідно з п. 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з підстав того, що право на пенсію за вислугу років визначається по займаній посаді за основним місцем роботи. Робота за сумісництвом права на пенсію за вислугу років не дає.

Згідно з записами у трудовій книжці та наданою довідкою від 24.04.2019 року № 1/65, займані посади за основним місцем роботи з 30.12.1980 року авіаційний механік, з 22.01.1983 року по 28.02.1994 року авіаційний технік Богодухівського УАЦ ДТСААФ.

У вільний від основної роботи час в період з 10.01.1981 по 28.02.1994 позивач працював парашутистом позаштатної парашутно-десантної групи.

Відповідно до заяви, наданих документів та проведеної перевірки достовірності довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за вислугу років згідно п. «а» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 2-1 р. XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі акту № 2179 від 11.06.2019 року пільговий стаж роботи на посаді парашутиста позаштатної парашутно-десантної групи Богодухівського учбового авіаційного центру ДТСОУ позивачу не підтверджено.

Враховуючи зазначене, підстав для зарахування періоду роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 54 Закону «Про пенсійне забезпечення» немає.

Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі норми права. Частиною 1 ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII (в редакції Закону, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають такі категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті:

а) працівники льотного і льотно-випробного складу при вислузі років на цих посадах не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок та після цієї дати при набутті вислуги років на цих посадах.

Перелік посад працівників льотного складу, порядок обчислення строків вислуги років для призначення їм пенсії, а також порядок призначення і виплати пенсій льотно-випробному складу затверджується в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання положень ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова від 21.07.1992 року № 418 "Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу".

Пунктом 4 Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років визначені парашутисти всіх найменувань, рятувальники, а також десантники-пожежники всіх найменувань, інструктори авіапожежної служби, керівники парашутних (парашутно-рятувальних, пошуково-рятувальних) підрозділів, працівники позаштатних і штатних парашутно-десантних груп, які здійснюють стрибки з парашутом або спуски (підйоми) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, що перебувають на висоті не менше 10 метрів.

Згідно з записами у трудовій книжці та наданою довідкою від 24.04.2019 № 1/65, займані

позивачем посади за основним місцем роботи з 30.12.1980 року авіаційний механік, з 22.01.1983 року по 28.02.1994 року авіаційний технік Богодухівського УАЦ ДТСААФ.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 10.01.1981 по 10.09.1999 працював парашутистом-рятувальником в складі позаштатної парашутно-десантної групи Єдиної державної авіаційої пошуково-рятувальної служби СРСР, що підтверджує довідка ВЧ НОМЕР_2 від 10.09.1999 №231/04-к, наказ начальника штабу Богодухівського учбового авіаційного центру Дос ААФ СССР від 12.01.1981, яким позивача включено до парашутистом-рятувальником до складу позаштатної парашутно-десантної групи з 10.01.1981.

У трудовій книжці позивача НОМЕР_3 наявні записи про роботу з 10.01.1981 по 10.09.1999 парашутистом-рятувальником в складі позаштатної парашутно-десантної групи Єдиної державної авіаційої пошуково-рятувальної служби СРСР, з 16.02.1987 - за сумісництвом бортовим оператором по випуску парашутистів.

До посадових обов`язків позивача як парашутиста-рятівника входили обов`язки щорічного виконання річної норми стрибків з парашутом на точність приземлення в задану місцевість відповідно до Збірника програм по парашутній та парашутно-рятувальній підготовці авіації ДТСААФ СРСР, майстерність виконання спусків (підйомів) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, що перебувають на висоті не менше 10 метрів, уміння виконувати обов`язки бортового оператора по випуску інших парашутистів-рятівників з борту повітряного судна, чергування під час льотних змін на аеродромі для участі в пошуково-рятувальних роботах та після десантування (приземлення) надання першої -невідкладної допомоги у разі виникнення авіаційного лиха або аварійних ситуацій під час проведення польотів.

28 лютого 1994 року БУАЦ ТСОУ директивою Генерального Штабу Збройних Сил України від 01.02.1994 №115/1/045 переформовано у військову частину НОМЕР_2 .

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст.36 КЗпП України трудові договори позивача на штатній посаді авіаційного техніка та за суміщенням парашутиста-рятівника позаштатної парашутно-десантної групи були продовжені та позивача було переведено на роботу до військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується записами в трудовій книжці позивача.

10 вересня 1999 року позивача наказом №149 від 10.09.1999 звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією військової частини НОМЕР_2 та виведено із складу позаштатної пошуково-рятувальної парашутно-десантної групи.

Згідно з підпунктом "д" пункту 1 ", Порядку обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 21.07.1992 року № 418 "Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу", один рік роботи на посадах, передбачених у пункті 4 Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, - за півтора року вислуги за умови виконання річної норми стрибків з поршневих літаків, вертольотів, дирижаблів та аеростатів, спусків (піднімань) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, які перебувають у режимі висіння не менше 10 метрів, а при виконанні річної норми стрибків із реактивних літаків і вертольотів - за два роки вислуги.

Таким чином робота на посаді, яку обіймав позивач у військовій частині НОМЕР_2 з 10.01.1981 по 10.09.1999 має бути зарахована до вислуги років, як особі льотного складу, відповідно до статті 54 Закону "Про пенсійне забезпечення".

Щодо доводів відповідача про обґрунтованість відмови у призначенні позивачу пенсії як працівнику льотного складу у зв`язку з тим, що до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років парашутистам зараховується лише періоди роботи на штатних посадах, суд зазначає наступне.

Поняття «позаштатний працівник», тобто працівник який виконує роботу без зарахування його до штатного (спискового) складу підприємства, установи чи організації у законодавстві про працю України не передбачено, відповідно відсутні вимоги до процедури оформлення з ними трудових відносин.

Статтею 24 КЗпП України передбачалось, що трудовий договір укладається, як в усній так і в письмовій формі.

Укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітника чи службовця (ч. 1 ст. 48). Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців, які працюють на підприємстві, в установі, організації понад п`ять днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню (ч. 2 ст. 48).

Відповідно до п. п. 1 п. 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 року № 162, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позаштатний працівник відповідно до чинного у період з 10.01.1981 по 10.09.1999 законодавства мав можливість перебувати у трудових відносинах з підприємствами, установами чи організаціями, в тому числі з військовою частиною НОМЕР_2 .

Щодо посилань відповідача на акт перевірки достовірності довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, суд зазначає, що відповідно до п.6 «Положення про льотну книжку льотного складу авіації ДТСААФ СРСР», затвердженого директивою ЦК ДТСААФ СРСР від 13.12.1972 року №02/2527, при переході постійного льотного складу в іншу авіаційну організацію чи при звільненні, льотна книжка оформляється повністю, конвертується і видається на руки власнику під розписку.

В ст.1871 Переліку типових документів, що створюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, організацій та підприємств і зазначенням термінів зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при КМУ від 20.07.1998 року № 41, передбачено, що хронометражні листи обліку нальоту годин та стрибків з парашутом зберігаються 3 роки.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 29.08.2000 №01-3/20б2-02-6 визначено, що основними документами, що підтверджують фактичну роботу як осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації, які надають право на отримання пенсійного забезпечення відповідно до ст.53 закону є: свідоцтво члена екіпажу повітряного судна та льотна книжка.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оригінали первинної льотної документації знаходяться не в архівних установах, де відповідач проводив перевірку достовірності довідки, а на руках позивача, у зв`язку з чим суд вважає такі твердження відповідача необґрунтованими.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про протиправність дій Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області при відмові позивачу в призначенні з 25.04.2019 пенсії за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден, оскільки при прийняті оскаржуваного рішення відповідачем всупереч вищевказаних норм законодавства не враховано усіх обставин, що мають значення для його прийняття, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо скасування рішення від 19.07.2019 підлягають задоволенню.

Суд вважає, що зобов`язання Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити позивачу з 25.04.2019 пенсію за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден, обчислити пенсію з 25.04.2019 відповідно до ч.3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418, та здійснити її виплату є належним способом відновлення порушеного права позивача, а також слугуватиме меті усунення порушень, допущених відповідачем у спірних правовідносинах з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 53 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що працівникам льотно-випробного складу та особам льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотам, штурманам, бортінженерам, бортмеханікам, бортрадистам, льотчикам-наглядачам) і бортоператорам, які виконують спеціальні роботи в польотах, пенсії обчислюються з середньомісячного заробітку за роботу, що дає право на пенсію за вислугу років (частина перша статті 64 та статті 65, 66, 69), одержуваного перед її припиненням, і призначаються в розмірах, передбачених частинами першою - третьою, шостою статті 19 та статтею 21 цього Закону для пенсій за віком, і не можуть перевищувати 85 процентів заробітку для працівників льотно-випробного складу та 75 процентів заробітку для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах. При цьому розмір пенсії для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах, не може перевищувати дві з половиною величини середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, за календарний рік, що передує місяцю, з якого призначається пенсія.

За приписами п. 7 Порядку призначення і виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 1992 року №418, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 9 серпня 2005 року №713, у разі зростання середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки, щороку з 1 березня (починаючи з 2005 року) заробіток, з якого призначається (перераховується) пенсія відповідно до цього пункту, збільшується на коефіцієнт, який визначається шляхом ділення середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки за рік, що передує року, в якому проводиться перерахунок, на середню заробітну плату працівників, зайнятих у галузях економіки, яка враховувалася під час призначення (перерахунку) пенсії. Коли розмір пенсії, обчислений із заробітку, визначеного відповідно до цього пункту, менший ніж розмір пенсії до перерахунку, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст.8 Конституції України та ст.6 КАС України, суд на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про те, що задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити позивачу пенсію з 25.04.2019 та здійснити її виплату є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Щодо призначення позивачу надбавки, передбаченої п. "г"ст. 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин пенсія, до якої має застосовуватись така надбавка, позивачу не призначалась, а тому у суду відсутні підстави вважати дії відповідача протиправними в цій частині, а також те, що така надбавка не буде призначена позивачу, тобто, це є дискреційними повноваженнями відповідача, а тому такі вимоги є передчасними.

Позовні вимоги про скасування рішення від 24.01.2020 задоволенню не підлягають з огляду на те, що право позивача на отримання належного йому пенсійного забезпечення з 25.04.2019 фактично поглинає позовні вимоги щодо обчислення пенсії на підставі рішення від 24.01.2020, тобто, по суті правовідносини, що виникли на підставі цього рішення, мають бути відкориговані призначенням належної позивачу пенсії з 25.04.2019.

Також суд керується приписами ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом якої у разі визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У цій справі позивачем заявлено позовну вимогу про зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату пенсії, та за результатами її розгляду суд дійшов висновку про наявність підстав для її задоволення.

У резолютивній частині суд не визначає конкретний розмір пенсії, що належить до виплати позивачу, адже проведення таких розрахунків є повноваженням відповідача, що має бути реалізоване на виконання цього рішення суду.

Тобто, судове рішення у цій справі має зобов`язальний характер і не відноситься до рішень, які підлягають негайному виконанню, а тому підстави для задоволення вимог позивача про звернення рішення до негайного виконання відсутні.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2,м. Харків,61022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №32 від 19.07.2019 щодо відмови призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п."а" ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як особі льотних екіпажів повітряних суден.

Зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) призначити ОСОБА_1 з 25.04.2019 пенсію за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден, обчислити пенсію з 25.04.2019 відповідно до ч.3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418 у розмірі 75% від середньомісячного заробітку із врахуванням станом на 25.04.2019 показника середньої заробітної плати працівників народного господарства за березень 2019 року, та здійснити її виплату.

Відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2,м. Харків,61022, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 19 лютого 2024 року.

Суддя Олексій КОТЕНЬОВ