Справа № 640/10914/22
Суддя: Парненко В.С.
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2024 року справа №640/10914/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправними рішень, зобов`язання вчинити дії,

у с т а н о в и в:

18.07.2022 до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС України в місті Києві та Київської області, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20 червня 2022 року № 166 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 21 серпня 2008 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20 червня 2022 року №0447/166/1 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 , виданої громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20 червня 2022 року №4739/166/1 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області оформити та видати громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) посвідку на постійне проживання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Законом України № 2491-III встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Позивач зазначає, що в його діях не було порушено вимоги законодавства ні під час отримання дозволу на імміграцію, ні під час звернення до відповідача з заявою на отримання дозволу на постійне проживання на території України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва суду від 21.07.2022 року (суддя Федорчук А.Б.) відкрито провадження в адміністративній справі №640/10914/22, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

14.12.2022 вказаний Закон був опублікований в газеті "Голос України" №254 та набрав чинності 15.12.2022.

01.12.2023 на адресу Київського окружного адміністративного суду супровідним листом від 06.02.2023 №03-19/10304/23 "Про скерування за належністю справи" надійшли матеріали адміністративної справи № 640/10914/22.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 640/10914/22 передано 05.12.2023 на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 справи прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначає, що спірні рішення прийняті у відповідності до вимог законодавства, а отже позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 є громадянином російської федерації та з 2008 року проживає на території України.

22.08.2008 позивачем отримано тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні з безстроковим терміном дії.

У 2019 році позивачем переоформлено вищезазначену безстрокову посвідку на посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 зі строком дії до 24.07.2029 року.

Позивач зазначає у позовній заяві, що маючи намір набути громадянство України на підставі ч. 1ст. 8 Закону України «Про громадянство України» він звернувся до Центрального міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області та подав пакет документів

31.01.2020 року позивач отримав довідку № 437/2020 про реєстрацію з 10.01.2020 року його громадянином України, а посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 вилучено головним спеціалістом відповідача про, що зазначено на зворотному боці посвідки.

Також, 30.01.2020 року позивачем було отримано тимчасове посвідчення громадянина України строком дії до 10.01.2022 року.

23.02.2022 року відповідачем видано позивачу довідку від 23.02.2022 року № 21-6/2022 про те, що рішенням відповідача від 16.02.2022 року оформлено припинення громадянства України позивача відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство України».

Рішеннями від 20.06.2022 за № 166, № 0447/166/1 та №4739/166/1 відповідачем скасовано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну від 21 серпня 2008 року, посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 та відмовлено позивачу в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Позивач не погоджуючись з спірними рішеннями відповідача та вважаю їх необґрунтованими та протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною 1 статті 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 N 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (надалі - Закон N 3773).

Іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону N 3773).

Возз`єднання сім`ї це в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону N 3773).

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (в редакції станом на 2008 року) дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Частиною 3 вказаної статті Закону України «Про імміграцію» установлено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

З матеріалів справи убачається, що позивачем у межах квоти було отримано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», тобто, за територіальним походженням.

Так, відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, яка діяла станом на 2022 рік) дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (надалі - Порядок № 1983, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктами 21, 22 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.

Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Суд звертає увагу, що наведеними нормами передбачено, що ініціаторами скасування дозволу на імміграцію можуть бути як ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, так і інші органи, перелік яких наведено у абзаці другому пункту 21 Порядку № 1983.

Отже, наведені вище вимоги Закону України "Про імміграцію" положення Порядку №1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Суд звертає увагу, що при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2008 році, територіальним органом міграційної служби проводилася перевірка законності залишення позивача на постійне проживання на території України та підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

У подальшому в 2019 році проведений обмін вказаної посвідки на нову з терміном дії до 24.07.2029 року.

Суд звертає увагу, що у рішенні Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20 червня 2022 року № 166 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 21 серпня 2008 року зроблено посилання виключно на пункт 6 частини 1 статі 12 Закону України "Про імміграцію", при цьому відповідачем в рішенні не зазначено конкретних підстав для скасування даного дозволу та мотивів його скасування.

Тобто, оскаржуване рішення не відповідає принципу правової визначеності.

Принцип правової визначеності означає, що „обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями.

Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010).

Також суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано доказів того, що позивачем подано свідомо неправдиві відомості, документи, які містили недостовірні дані або підроблені, допущено порушення при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Фактично відповідач, при наявності у позивача чинного дозволу на імміграцію, не видав позивачу посвідки на постійне проживання без наявності підстав для відмови у такому оформленні (видачі) посвідки, які передбачені Порядком № 321.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16.05.2018 р. у справі № 802/864/16-а.

Вимогами частини 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 73 КАС України).

З аналізу матеріалів справи та норм права, суд доходить висновку, що відповідачем прийнято протиправне рішення про скасування рішення на імміграцію, яке видане позивачу у 2008 році, а отже позовні вимоги позивача в частині щодо визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20 червня 2022 року № 166 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 21 серпня 2008 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) - обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Так, пунктом 64 Порядку №321 визначені підстави скасування посвідки територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав.

Підпунктом 1 пункту 64 Порядку №321 передбачено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Отже, підставою для скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 стало скасування відповідачем дозволу на імміграцію в Україну позивача.

Враховуючи висновок суду про протиправність та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області від 20.06.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача, вимога про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про скасування посвідки на постійне проживання - похідною, а тому підлягає задоволенню.

В частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20 червня 2022 року №4739/166/1 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області оформити та видати громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) посвідку на постійне проживання, суд зазначає наступне.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховує положення Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень , прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві з застосуванням слова може.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, правовідносини щодо здійснення обміну посвідки на постійне проживання позивачу відноситься до виключної компетенції відповідача, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження.

Таким чином, позовні вимоги позивача у даній частині підлягають задоволенню, шляхом зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 щодо обміну посвідки на постійне проживання, з урахуванням правових висновків суду.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Оскільки позов задоволено частково, на користь позивача підлягають присудженню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1488,60 (2977,20/2) грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20 червня 2022 року № 166 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 21 серпня 2008 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 20 червня 2022 року №0447/166/1 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 , виданої громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 щодо обміну посвідки на постійне проживання, з урахуванням правових висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1488 (одну тисячу чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (юридична адреса: вул. Березняківська, 4-а, м. Київ, 02152; ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.