Справа № 420/7203/23
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2024-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/7203/23

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

02.11.2023 року;

Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

За участю: секретаря Недашковської Я.О.

представника апелянта Негари Р.В.

представника відповідача Клюкіна К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень до предмета позовних вимог, просив:

стягнути з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури матеріальну шкоду, завдану ОСОБА_1 положеннями пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. №113-ІХ, що визнані неконституційними відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 р. №1-р(ІІ)/2023, у сумі 1000000 грн.;

стягнути з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури моральну шкоду, завдану ОСОБА_1 положеннями пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-ІХ, що визнані неконституційними відповідно до рішення Конституційного Суд України від 01.03.2023 р. № 1-р(ІІ)/2023, у сумі 300000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з листопада 2011 року позивач безперервно працював в органах прокуратури на різних посадах та наказом прокурора Одеської області від 29.04.2020 року №793к позивача звільнено з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Своє звільнення позивач оскаржив в судовому порядку та остаточним рішенням у справі №420/4196/20 у задоволенні його позову про поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено у повному обсязі.

При цьому, позивач вказує, що Рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 року №1-p(II)/2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 6 розділу I «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-IX. Виходячи з мотивів, наведених у Рішенні Конституційного Суду України, є підстави вважати, що позивача було звільнено без попередження про майбутнє звільнення та в умовах, відповідно до яких позивач не міг чітко розуміти зміст Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», і як наслідок, не міг спланувати свої подальші дії, що є грубим порушенням звільнення прокурора відповідно до норм діючого законодавства.

Позивач вважає, що внаслідок застосування до нього положень пункту 6 розділу I «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України №113-IX, визнаним неконституційним, Державою порушено його легітимні очікування на дотримання гарантій на працю, отримання заробітної плати прокурора у розмірі, передбаченому законом, та неможливості незаконного звільнення внаслідок застосування неконституційних положень.

Позивач також вказує, що внаслідок застосування до нього положень пункту 6 розділу I «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України №113-IX, визнаним неконституційним, Державою завдано йому моральної шкоди, що виразилось у психологічному напруженні, розчаруванні та незручності, душевних переживаннях, приниженні його честі та гідності, нівелюванні його престижем як фахівця та посадової особи. Просить враховувати, що за час проходження служби позивач неодноразово заохочувався, проте в подальшому був незаконно звільнений з посади, що вплинуло на його імідж, піддало сумніву його професіоналізм, ділові та інші якості, необхідні для проходження служби в органах прокуратури, що додатково підтверджує факт завдання Державою моральної шкоди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що визнання неконституційними певних положень чинного законодавства, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач у спірних відносинах був зобов`язаний і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин.

При цьому, визначальним чинником для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Між тим, спірні правовідносини між сторонами були остаточно вирішені у судовому порядку, а отже вичерпали свою дію та не продовжують існувати, Рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року №1-р(II)/2023 по справі №3-5/2022(9/22) у даному випадку до правовідносин між сторонами по даній справі у жодному разі не є застосовним. Визнання неконституційним в певній частині нормативно-правового акту не є безумовним доказом на підтвердження заподіяння позивачеві матеріальної чи моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково залишено поза увагою те, що особа, якій завдано моральної та матеріальної шкоди внаслідок застосування оспорюваного припису, має право на відшкодування шкоди у разі визнання оспорюваного припису неконституційним.

При цьому, судом першої інстанції безпідставно проігноровано положення статті 152 Конституції України, якими прямо передбачено право особи на відшкодування державою моральної та матеріальної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними. В даному випадку, Рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності нормативно-правового акту, а встановлює наявність чи відсутність такого юридичного факту. Визнання Конституційним Судом України неконституційними положень закону, що був застосований до позивача, вказує на те, що такі положення суперечили нормам Конституції України з моменту їх прийняття, а з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення положення цього закону лише втратили чинність.

У відзиві Одеська обласна прокуратура просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи обґрунтованість доводів та вимог апелянта, відповідач вказує, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однак, позивачем як не надано доказів спричинення шкоди так і не обґрунтовано її розмір, виходячи із середнього заробітку, який мав місце під час проходження ним служби в органі прокуратури.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, позивач безперервно працював в органах прокуратури на різних посадах, у тому числі на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідування у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області.

В жовтні 2019 року позивач звернувся до Генерального прокурора із заявою про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

За результатами складання іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички рішенням Другої Кадрової комісії від 09 квітня 2020 року №294, у зв`язку із не набранням прохідного балу, позивача не було допущено до етапу проходження співбесіди та визнано таким, що не успішно пройшов атестацію.

Наказом прокуратури Одеської області від 29 квітня 2020 року №793к позивача звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідування у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року.

Не погодившись із рішенням Кадрової комісії та наказом прокуратури області, позивач звертався до суду із позовом, в якому просив визнати неправомірними та скасувати вказані рішення та наказ, призначити позивачу нову дату для проходження одного із етапів атестації, поновити його на посаді та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року по справі №420/4196/20 адміністративний позов задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував рішення Другої Кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09 квітня 2020 року №294 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

Зобов`язав Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 додатковий день (дата, час, місце) для повторного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

Визнав протиправним та скасував наказ прокуратури Одеської області від 29 квітня 2020 року №793к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області визнав протиправним та скасував.

Поновив ОСОБА_1 у прокуратурі Одеської області на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області.

Стягнув з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 92775,38 гривень.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року по справі №420/4196/20 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року змінено. Викладено абзац третій у наступній редакції:

«Зобов`язати Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурорів у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки».

Викладено шостий абзац його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 91 732,96 грн.».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року по справі №420/4196/20 залишено без змін.

На виконання вказаних судових рішень наказом Одеської обласної прокуратури від 25.03.2021 року №809к скасовано наказ прокурора Одеської області від 29.04.2020 року №793к про звільнення ОСОБА_1 з посади. Поновлено позивача на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 01.05.2020 року, про що внесений відповідний запис до трудової книжки позивача.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року по справі №420/4196/20 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 р. по справі №420/4196/20 скасовано. Ухвалено у справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Одеською обласною прокуратурою на підставі постанови Верховного Суду видано наказ від 26.10.2021 року №2389к, яким скасовано наказ керівника Одеської обласної прокуратури від 25.03.2021 року № 809k про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року №1-р(II)/2023 по справі №3-5/2022(9/22) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Передбачено, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Посилаючись на те, що внаслідок застосування до позивача неконституційних положень пункту 6 розділу I «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України №113-IX йому завдано матеріальної та моральної шкоди, останній звернувся до суду із позовом про відшкодування цієї шкоди в судовому порядку.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 Цивільного кодексу України.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України).

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Також, статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Вказані положення кореспондуються і з приписами статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Окрім цього у частині 1 статті 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

Аналіз наведених норм Конституції України та Закону України «Про Конституційний Суд України» дає підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Таким чином, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

У Рішенні від 01 березня 2023 року №1-р(II)/2023 по справі №3-5/2022(9/22) Конституційний Суд України зазначив, що основною метою ухвалення Закону №113 визначено створення передумов для побудови в Україні системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності, а спрямування Закону №113 - запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури у спосіб атестації прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України на підставі Конституції України, юридичних позицій Конституційного Суду України та приписів міжнародних актів права дійшов висновку, що мета ухвалення оспорюваного припису Закону №113 у цілому є правомірною.

Визнаючи таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX, Конституційний Суд зауважив на тому, що Конституція України не містить припису, що наділяє Верховну Раду України повноваженням ухвалювати правозастосовні акти у процедурі звільнення ОСОБА_2 , іншого конкретного прокурора або всіх прокурорів із їхніх посад, зокрема у спосіб персонального попередження прокурора законом про можливе майбутнє звільнення, є підстави вважати, що оспорюваний припис Закону №113 Верховна Рада України ухвалила за межами своїх конституційних повноважень.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України вказав на те, що оспорюваний припис Закону №113 у посутньому зв`язку з окремими приписами пунктів 7 та 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 можна тлумачити та застосовувати і як повідомлення про можливе майбутнє звільнення суб`єкта права на конституційну скаргу та будь-якого іншого прокурора з посади, і як пропозицію щодо можливого подальшого працевлаштування будь-якого прокурора на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну або окружну прокуратуру на підставі відповідної заяви про переведення та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Унаслідок чого використання в оспорюваному приписі Закону №113 слів «можливе майбутнє звільнення» призвело до суперечливості його змісту, оскільки суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор із моменту набрання чинності (25 вересня 2019 року) оспорюваним приписом Закону №113 могли вважати, що цей припис є або повідомленням про наступне неминуче звільнення з посади прокурора, або, з огляду на використання у ньому слів «можливе» та «майбутнє», що звільнення в подальшому могло бути не застосоване та розраховувати за певних умов на подальше перебування на посаді прокурора.

Отже, суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор, на яких було поширено дію оспорюваного припису Закону №113, не мали можливості чітко зрозуміти зміст, передбачити юридичні наслідки його застосування та спланувати свої подальші дії.

Сукупність наведених міркувань надав Конституційному Суду України підстави для висновку, що оспорюваний припис Закону №113 не відповідає конституційному принципові верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності, унаслідок чого цей припис не можна вважати «правом» у державі, керованій верховенством права (правовладдям).

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України також зауважив на тому, що особа, якій завдано матеріальної та моральної шкоди внаслідок застосування оспорюваного припису Закону №113, має право на її відшкодування у разі визнання оспорюваного припису Закону №113 неконституційним.

Також, Конституційний Суд у Рішенні визначив, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

В контексті наведеного слід враховувати, що сторони у справі були учасниками правовідносин, врегульованих Законами України «Про прокуратуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Зокрема, у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX позивач подав заяву про намір пройти атестацію, пройшов один із етапів атестації та був допущений до анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки. Внаслідок неуспішного проходження останнього із вказаних етапів атестації позивач був звільнений з посади в органі прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Правомірність звільнення позивача з посади підтверджена в судовому порядку.

Фактичною підставою для звільнення позивача з посади став підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX, а саме рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації.

Положення пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX як і відповідне рішення кадрової комісії на момент звернення із цим позовом є чинними.

Отже, в аспекті спірних правовідносин, слід зважати на те, що позивач виявив намір на переведення до обласної прокуратури та пройти атестацію прокурорів, запроваджену у зв`язку із кадровим перезавантаженням органів прокуратури, введеним в дію Законом №113-IX. Позивач був допущений до процедури атестації прокурорів, а відтак забезпечений можливістю бути переведеним в обласну прокуратуру за встановленими Законом №113-IX умовами успішне проходження атестації.

Тобто, позивач скористався своїм правом щодо можливого подальшого працевлаштування на посаду в обласній прокуратурі на підставі відповідної заяви про переведення і про намір у зв`язку з цим пройти атестацію, щодо виконання умов, зазначених у приписах Закону №113-IX. Характер правовідносин, що відбулись між позивачем та органом прокуратури, не дає підстав вважати, що позивач перебував у стані правової невизначеності.

Звільнення з посади прокурора за наслідком завершення у відношенні позивача законодавчо визначених процедур, пов`язаними із атестацією, не свідчить про завдання позивачу збитків у вигляді недоотриманої заробітної плати та моральної шкоди у виді душевних переживань чи зниженні ділової репутації, оскільки у даному випадку учасники цих відносин діяли на підставі запроваджених Законом №113-IX заходів та, як зазначалось вище, із забезпеченням позивачу можливості на реалізацією права щодо подальшого проходження служби за умов, визначених цим Законом.

Позивачем не обґрунтовано та судом не встановлено обставин, які свідчать про фактичне завдання шкоди внаслідок визнання неконституційним окремих положень Законом №113-IX.

Також, слід враховувати, що статтею 317 КАС України передбачено підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Частиною 2 статтею 317 КАС України також передбачено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з цим, згідно із частиною 3 статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, зокрема якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Частиною 4 статті 12 КАС України передбачено виключні спори (справи), які підлягають розгляду судом за правилами загального позовного провадження і до таких даний спір не віднесено, а отже колегія суддів не вбачає допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи та свідчать про наявність безумовних підстав для скасування судового рішення.

З огляду на наведене, оскільки висновки суду відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 19.02.2024 року.

Головуючий суддя: О.В. Єщенко

судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв