Справа № 260/4384/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 260/4384/23 пров. № А/857/15371/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 липня 2023 року у справі №260/4384/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції - Калинич Я. М.,

час ухвалення рішення - 27.07.2023 року,

місце ухвалення рішення - м.Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 28 лютого 2023 року; зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 28 лютого 2023 року; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2021, 2022 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 28 лютого 2023 року; зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2021, 2022 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 28 лютого 2023 року; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно зі ст.9 Закону України №2262-ХІІ від 09.04.1992р. "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 28 лютого 2023 року; зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно ст.9 Закону України №2262-ХІІ від 09.04.1992р. "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 28 лютого 2023 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 липня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державного бюро розслідувань Територіального управління, розташованого у місті Миколаєві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки в загальній кількості 34 календарних дні. Зобов`язано Державне бюро розслідувань Територіального управління, розташованого у місті Миколаєві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки в загальній кількості 34 календарних дні. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2022 рік в загальній кількості 11 календарних днів. Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік в загальній кількості 11 календарних днів. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно ст. 9 Закону України №2262-ХІІ від 09.04.1992р. "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб". Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно ст. 9 Закону України №2262-ХІІ від 09.04.1992р. "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб". У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що Закон України «Про Державне бюро розслідувань» не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом. Таким чином, до правовідносин пов`язаних з соціальним захистом осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, застосуванню підлягають відповідні норми Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію». Зазначає, що згідно з обліковими даними кадрового підрозділу ТУ ДБР у м. Миколаєві кількість невикористаної ним щорічної відпустки за 2021 рік становить 17 календарних днів щорічної відпустки, з них 9 - основної оплачуваної відпустки та 8 - додаткової оплачуваної відпустки. За 2022 рік - 36 календарних днів щорічної відпустки, з них 25 - основної оплачуваної відпустки та 11 - додаткової оплачуваної відпустки. Таким чином, при звільненні зі служби він мав право на отримання грошової компенсації за невикористані за 2021-2022 роки 53 календарних дні щорічної оплачуваної відпустки. Вказує, що при звільненні зі служби він мав право на отримання грошової компенсації за невикористані у 2022 році 14 календарних днів додаткової відпустки як учасник бойових дій, однак відповідач протиправно не виплатив йому таку компенсацію при звільненні. Крім того, звертає увагу на те, що в частині вирішення питання про виплату спірної допомоги необхідно застосовувати приписи ст.9 Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому він має право на одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. З врахуванням наведеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Крім того, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що для осіб рядового і начальницького складу ДБР чинне законодавство передбачає виплату компенсації виключно за відпустку, яка не використана у році звільнення, однак позивач звільнений з посади 28 лютого 2023 року, тому відповідач не зобов`язаний виплачувати компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2021 та 2022 роки. Вказує, що виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій приписами ст.83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена, тому підстави для виплати такої позивачу відсутні. Зазначає, що відповідно до положень ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» особи, які мають право на пенсію за цим Законом і вислугу 10 та більше років, при їх звільненні зі служби за угодою сторін не мають права на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а тому враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін, у нього немає права на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзиви на апеляційні скарги сторонами подані не були. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача - задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Державному бюро розслідувань з 27 грудня 2018 року по 28 лютого 2023 року.

Так, з 27 грудня 2018 року по 01 березня 2021 року позивач обіймав посади державної служби - слідчого у Державному бюро розслідувань (з 27 грудня 2018 року по 02 квітня 2020 року) та ТУ ДБР у м. Миколаєві (з 03 квітня 2020 року по 01 березня 2021 року), а з 02 березня 2021 року по 28 лютого 2023 року - посаду начальницького складу, а саме: слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві.

15 лютого 2023 року ОСОБА_1 подав рапорт на звільнення зі служби в Державному бюро розслідувань за угодою сторін (а.с.59).

Наказом директора ДБР полковника ОСОБА_2 від 20 лютого 2023 року №20-ос/дск "Про звільнення зі служби майора Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 " позивача звільнено з 28 лютого 2023 року зі служби в Державному бюро розслідувань у запас за угодою сторін (а.с.16).

Судом встановлено, що стаж ОСОБА_1 станом на 28 лютого 2023 року складає 16 років 05 місяців 06 днів, що підтверджується довідкою ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві від 28 лютого 2023 року №12-37/23вих-23 (а.с.17).

Також судом встановлено, що позивачу при звільненні зі служби було виплачено грошову компенсацію за 07 календарних днів невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2023 рік (а.с.17).

Позивачем 16 травня 2023 року було подано заяву до Територіального управління ДБР розташованого у м. Миколаєві з проханням надати інформацію щодо кількості невикористаних днів щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки, розміру грошової компенсації, виплаченої йому за сім календарних днів невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2023 рік та виплатити компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки за вказані роки служби (а.с.18).

Листом №К-475/16-12-986/23 від 30 травня 2023 року ТУДБР у м. Миколаєві надало позивачу відповідь, у якій інформувало останнього, що згідно з обліковими даними кадрового підрозділу ТУ ДБР у м. Миколаєві кількість невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік становить 17 календарних днів щорічної відпустки, з них 9 - основної оплачуваної відпустки та 8 - додаткової оплачуваної відпустки. За 2022 рік - 36 календарних днів щорічної відпустки, з них 25 - основної оплачуваної відпустки та 11 - додаткової оплачуваної відпустки (а.с.61).

18 травня 2023 року ОСОБА_1 було скеровано до Територіального управління ДБР розташованого у м. Миколаєві заяву з проханням надати інформацію щодо надання йому додаткової відпустки як учаснику бойових дій невикористаних за 2021 та 2022 та 2023 роки, виплати йому одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, та виплатити компенсацію за всі невикористані ним дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2021 та 2022 та 2023 роки служби та грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (а.с.19-20).

Відповідач листом від 01 червня 2023 року №К-483/16-12-1012/23 повідомив позивача, що у 2021 році на підставі рапорту позивачу надано відпустку як учаснику бойових дій, а у 2022-2023 роках рапорти про надання таких відпусток ним не подавались (а.с.64).

Відповідно до довідки ТУ ДБР у м. Миколаєві від 21 червня 2023 року №12-37/63вих-23 ОСОБА_1 за час служби на посаді начальницького складу у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Миколаєві, з 02 березня 2021 року по 28 лютого 2023 року, за його заявою надавались наступні відпустки:

- додаткова відпустка із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2021 рік тривалістю 14 календарних днів з 09 вересня 2021 року по 22 вересня 2021 року (наказ ТУ ДБР у м. Миколаєві від 27 серпня 2021 року №237-в/дск);

- щорічна основна оплачувана відпустка за 2021 рік тривалістю 02 календарні дні з 05 серпня 2021 року по 06 серпня 2021 року (наказ ТУ ДБР у м. Миколаєві від 29.07.2021 №210-в/дск);

- щорічна основна оплачувана відпустка за 2021 рік тривалістю 14 календарних днів з 10 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року (наказ ТУ ДБР у м. Миколаєві від 27 січня 2022 року №20-в/дск);

- щорічна основна оплачувана відпустка за 2022 рік тривалістю 05 календарних днів з 19 вересня 2022 року по 23 вересня 2022 року (наказ ТУ ДБР у м. Миколаєві від 09.09.2022 №136-в/дск) (а.с.68).

Разом з тим, згідно з розрахунком оплати компенсації відпустки (а.с.65), а також відповідно до листа відповідача від 30 травня 2023 року №К-475/16-12-986/23 при звільненні з посади позивачу була нарахована та виплачена компенсація за лише за 07 днів невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2023 рік.

Вважаючи, що при звільненні не були виплачені всі суми грошового забезпечення, а саме: компенсація за дні не використаної щорічної оплачуваної відпустки, додаткової відпустки за період з 2021 року по 2022 рік включно, одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний рік служби, позивач звернувся у суд з цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку звільнення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, враховуючи те, що невикористана позивачем частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік становить 09 календарних днів; а за 2022 рік становить 25 календарних днів, тому при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані за 2021-2022 роки 34 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки. Крім того, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, а тому при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані у 2022 році 11 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки. Судом першої інстанції також враховано наявний на розгляді ВР України проект Закону про внесення змін до деяких законів України щодо упорядкування окремих питань пенсійного забезпечення та страхування працівників ДБР (реєстр.№9002 від 08.02.2023р.), тому в частині вирішення питання про виплату спірної допомоги необхідно застосовувати приписи ст.9 Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та за таких умов позивач має право на одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Таким чином, бездіяльність відповідача щодо нездійснення виплати вищевказаних виплат позивачу є протиправною, і з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати Державне бюро розслідувань Територіального управління, розташованого у місті Миколаєві нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію: за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки в загальній кількості 34 календарних дні; за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік в загальній кількості 11 календарних днів та одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно зі ст.9 Закону України №2262-ХІІ від 09.04.1992р. "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ст.45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Згідно з ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Станом на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення цього рішення в Україні діє правовий режим воєнного стану.

Так, особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначено Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року №2136-IX. (далі - Закон №2136-IX).

За змістом абз.4 ч.1 ст.12 Закону №2136-IX у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до ст.1, 2 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" (далі - Закон № 794-VIII) від 12 листопада 2015 року №794-VIII Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.

Згідно з ч.1,2 ст.14 Закону №794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

За змістом ч.5, 6 ст.14 Закону №794-VIII трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1,2 ст.19 Закону №794-VIII держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Згідно з ч.1,2 ст.20 Закону №794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців Державного бюро розслідувань повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Державного бюро розслідувань висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.

На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, Закон №794-VIII не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, а натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

При цьому, до правовідносин пов`язаних з соціальним захистом осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, застосуванню підлягають відповідні норми Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII).

Розділ ІХ Закону №580-VIII визначає соціальний захист поліцейських, а враховуючи положення частини другої статті 19 Закону №794-VIII - також соціальний захист осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

За змістом ч.1, 2 ст.92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 4 ст.93 Закону №580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Згідно з ч.8, 9, 10, 11 ст.93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, їх права та обов`язки врегульовано Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, яке затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743(далі - Положення №743).

За змістом п.81, 82 Положення №743 особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 4) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 5) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 6) відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення).

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Відповідно до п.84 Положення №743 щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.

Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.

Згідно з абз.2 п.95 Положення №743 за невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

З системного аналізу наведених вище правових норм суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, в силу положень частини другої статті 19 Закону № 794-VIII визначені у статті 92 Закону №580-VIII, аналіз якої дозволяє зробити висновок про те, що особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Крім того, законом не виключаються випадки, коли особою рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення особу рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань права на відпустку, яке вона уже отримала в попередньому календарному році. Водночас надано право в особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) використати щорічну основну відпустку за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.

З аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку про те, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особа рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особою рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Таким чином, з огляду на відсутність правового регулювання спірного у цій справі питання нормами Закону №580-VIII, який в силу положень частини другої статті 19 Закону №794-VIII поширюється на осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань у частині соціальних гарантій, і Положенням №743 при вирішенні цього спору, який стосується питання виплати компенсації невикористаної частини відпустки таким особам за минулі роки підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Як уже зазначено вище, відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

З врахуванням наведених вище правових норм, суд критично оцінює доводи відповідача про те, що як стосовно поліцейських, так і стосовно осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які користуються соціальними гарантіями, передбаченими для поліцейських, законодавство передбачає можливість виплати компенсації за невикористану виключно у році звільнення відпустку.

Вищенаведене спростовує доводи відповідача про відсутність у позивача права на отримання компенсації за невикористану відпустку за минулі роки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу у Державному бюро розслідувань з 27 грудня 2018 року по 28 лютого 2023 року.

При цьому, зі змісту листа Державного бюро розслідувань Територіального управління, розташованого у місті Миколаєві від 30 травня 2023 року № К-475/16-12-986/23 вбачається, що невикористана позивачем частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік становить 17 календарних днів, з яких 9 - основної оплачуваної відпустки та 8 - додаткової оплачуваної відпустки; за 2022 рік не використано позивачем 36 календарних днів щорічної відпустки, з них - 25 основної оплачуваної відпустки та 11 - додаткової оплачуваної відпустки (а.с. 18 матеріали ДСК при адміністративній справі).

Таким чином, при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані за 2021-2022 роки 34 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки та 19 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки.

Однак компенсацію при звільненні за вищевказані відпустки відповідачем не виплачено.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Крім того, відповідно до ст.5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з п.19 ч.1 ст.6 Закону №3551-XII учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

За змістом ст.12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Крім того, ст.16-2 Закону №504/96-ВР передбачає, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Таким чином, у випадку звільнення учасників бойових дій - їм виплачується компенсація за всі не використані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за не використані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та статтею 12 Закону №3551-ХІІ.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі не використані дні додаткової відпустки.

При вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню положення саме Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки», Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про відпустки» до щорічних відпусток належать додаткові відпустки, передбачені законодавством, зокрема додаткова відпустка учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. В разі невикористання такої відпустки особою, яка має право на таку відпустку, їй повинна виплачуватися грошова компенсація.

Спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

За приписами ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.

Водночас, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі не використані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку особистого звернення учасника бойових дій із заявою про виплату йому грошової компенсації, оскільки грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки виплачується разом з компенсацією за не використані дні щорічної основної відпустки та вирішальним при виплаті вказаної компенсації є не використання днів відпусток на час звільнення особи, а тому доводи відповідача про те, що позивач не звертався з відповідним рапортом щодо надання йому додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, чи грошової компенсації за неї судом правильно залишено поза увагою.

Таким чином, під час звільнення зі служби, із позивачем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки.

Матеріалами справи стверджується, що у 2021 році на підставі рапорту позивачу надано додаткову відпустку як учаснику бойових дій, а у 2022-2023 роках рапорти про надання таких відпусток ним не подавались, що підтверджується листом від 01 червня 2023 року №К-483/16-12-1012/23 ТУ ДБР у м. Миколаєві (а.с.21 матеріали ДСК при адміністративній справі).

Таким чином, ОСОБА_1 за 2022 рік додаткову відпустку як учасник бойових дій (строком 14 календарних днів на рік) не використав, а тому при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані у 2022 році - 14 календарних днів додаткової відпустки як учасник бойових дій.

Також з матеріалів справи вбачається, що у позивача є невикористана щорічна додаткова відпустка за 2021 рік - 8 календарних днів та за 2022 рік - 11 календарних днів.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що положеннями абз.3 ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Як встановлено судом вище, позивачу щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового забезпечення у 2021 році (як учаснику бойових дій) тривалістю 14 календарних днів надавалась, тобто позивач у 2021 році таким правом скористався, тому підстав для задоволення позовної вимоги про виплату йому компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку тривалістю 8 календарних днів, колегія суддів не вбачає, і вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Щодо компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку у 2022 року, то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у 2022 році у позивача наявна невикористана щорічна додаткова відпустка 11 календарних днів.

Крім того, як зазначалось вище, матеріалами справи стверджується, що у 2022 році позивач не використав відпустку як учаснику бойових дій 14 календарних днів.

Враховуючи положення абз.3 ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про виплату компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2022 рік є підставними, а в решті вимоги щодо компенсації додаткової щорічної відпустки за 2022 рік необхідно відмовити.

Також відповідно до ч.3, 4 ст.19 Закону України «Про державне бюро розслідувань» пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Пенсійне забезпечення працівників Державного бюро розслідувань, які є державними службовцями, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». Пенсійне забезпечення інших працівників Державного бюро розслідувань здійснюється на підставах та в порядку, встановлених законодавством.

Згідно з преамбулою Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

За змістом ч.1 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції. Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Положеннями ч.2, 4, 5 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національним антикорупційним бюро України, Службою судової охорони, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання. Поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, співробітникам Служби судової охорони, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону встановлено, що до приведення у відповідність із цим Законом закони України, інші нормативно- правові акти діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

З системного аналізу наведених вище правових норм колегія суддів вважає, що дія Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в частині виплати передбаченої ст.9 цього Закону одноразової допомоги, розповсюджується на позивача.

При цьому, покликання на те, що дія цього Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» розповсюджена на працівників ДБР лише нормами ч.3 ст.19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» і виключно в частині порядку та умов пенсійного забезпечення, колегія суддів відхиляє, оскільки спірна одноразова допомога входить до складу такого пенсійного забезпечення.

Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі №822/524/18 (провадження № 11-555заі18) від 13 лютого 2019 року із покликанням на положення ст.1, 8, 92 Конституції України, а також на ст.9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права дійшла висновку про те, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приймаючи до уваги наявний на розгляді ВР України проект Закону про внесення змін до деяких законів України щодо упорядкування окремих питань пенсійного забезпечення та страхування працівників ДБР (реєстр.№ 9002 від 08.02.2023р.) в частині вирішення питання про виплату спірної допомоги необхідно застосовувати приписи ст.9 Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а тому позивач має право на одноразову грошову допомогу у розмірі 25 відсотків за кожний повний календарний рік служби згідно зі ст.9 Закону України №2262-ХІІ від 09.04.1992р. "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача щодо нездійснення виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки; грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2022 рік та невиплати одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків за кожний повний календарний рік служби згідно зі ст.9 Закону України №2262-ХІІ від 09.04.1992р. "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" є протиправною, і з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати Державне бюро розслідувань Територіального управління, розташованого у місті Миколаєві нарахувати та виплатити позивачу вищевказані виплати.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції помилково зазначено про здійснення нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2022 рік у загальній кількості 11 календарних днів, така кількість 14 календарних днів, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги позивача в частині компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у 2022 році є підставними та обґрунтованими; щодо решти доводів апеляційної скарги позивача, то колегія суддів такі відхиляє та вважає їх безпідставними, враховуючи наведені вище мотиви.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення щодо здійснення нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивача дійшов помилки у визначенні кількості днів, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає зміні; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно і повно встановив обставини справи, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 липня 2023 року у справі №260/4384/23 змінити, виклавши абзаци четвертий і п`ятий резолютивної частини рішення у такій редакції:

«Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2022 рік в загальній кількості 14 календарних днів.

Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік в загальній кількості 14 календарних днів».

У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 липня 2023 року у справі №260/4384/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 15 лютого 2024 року.