Справа № 500/3644/23
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 500/3644/23 пров. № А/857/18731/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року, ухвалене суддею Мандзієм О.П. у м.Тернополі у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі №500/3644/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

03 липня 2023 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Тернопільській області, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-1918 від 31.08.2022, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021 рік в сумі 72028,70 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-1918 від 06.03.2023, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2022 рік в розмірі 78031,09 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, Головне управління ДПС у Тернопільській області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального права та таким, що підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та винести постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що враховуючи те, що Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 є частиною чинного законодавства України та призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні, то він може застосовуватися для визначення статусу нежитлового приміщення, будівлі або споруди. У даному випадку він використовується не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.

Вважає, що Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності який надав позивач, не є документом, що підтверджує набуття права власності. Отже, податкові повідомлення-рішення №0-1918 від 31.08.2022 та №0-1918 від 06.03.2023 якими визначено суму податкового зобов`язання на податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021 та 2022 рік, винесені на підставі чинного законодавства і підлягають сплаті протягом 60 днів з дня їх вручення.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечив щодо її доводів та просив залишити рішення суду без змін.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №225102633 від 23.09.2020 ОСОБА_1 належить нежитлова нерухомість за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: механічна майстерня, площею 501,1 кв.м, та зерносклад, площею 432,4 кв.м. Форма власності приватна, розмір частки 281/2000.

Згідно з актом обстеження будинковолодіння та земельної ділянки у зв`язку з знесенням будинковолодіння та його виключенням з Державного реєстру на право приватної власності на нерухоме майно від 19.07.2018 при обстеженні земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено, що знесені: склад під літ. «Б», піднавіс під літ. «Г», будинок ОЗК з підвалом під літ. «Д».

Головним управлінням ДПС у Тернопільській області винесено:

-податкове повідомлення-рішення №0-1918 від 31.08.2022, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021 рік в сумі 72028,70 грн;

-податкове повідомлення-рішення №0-1918 від 06.03.2023, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2022 рік в розмірі 78031,09 грн.

Розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік та 2022 рік по об`єктах оподаткування, які належать ОСОБА_1 , здійснено з загальної площі 22260,20 кв.м та розміру частки 800,32 кв.м.

ОСОБА_1 вважаючи такі рішення відповідача протиправними, звернувся до суду з вимогами про їх скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України (далі - ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування, відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Як передбачено пп.266.3.2 п.266.3, пп.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно з пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Отже, як вірно зазначено судом, контролюючий орган здійснює розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі інформації про перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у власності фізичних осіб, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Як передбачено ст.349 Цивільного кодексу України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Вимогами ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про зареєстровані права власності на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Як встановлено судом, згідно з актом обстеження будинковолодіння та земельної ділянки у зв`язку з знесенням будинковолодіння та його виключенням з Державного реєстру на право приватної власності на нерухоме майно від 19.07.2018 при обстеженні земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено, що знесені: склад під літ. «Б», піднавіс під літ. «Г», будинок ОЗК з підвалом під літ. «Д».

При цьому, вказані відомості внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вилучено не існуючі об`єкти нерухомості.

Так, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №225102633 від 23.09.2020 позивачу належить 281/2000 частки нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: механічна майстерня, площею 501,1 кв.м., та зерносклад, площею 432,4 кв.м.

Отже, як вірно зазначено судом, в податковий період 2021 рік та 2022 рік позивач був власником 281/2000 частки нерухомого майна, загальна площа якого 933,5 кв.м, що становить 131,15 кв.м.

Проте, розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік та 2022 рік по об`єктах оподаткування, які належать ОСОБА_1 , здійснено з загальної площі 22260,20 кв.м та розміру частки 800,32 кв.м.

Тобто, у спірних правовідносинах контролюючим органом безпідставно включено до бази оподаткування не існуючі об`єкти нерухомості, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З приводу доводів відповідача про те, що податкові повідомлення-рішення №0-1918 від 31.08.2022 та №0-1918 від 06.03.2023 були сформовані за нежитлову будівлю площею 800,32 кв.м, що становить 719/2000 частки від загальної площі 2226,2 кв.м, відповідно до інформаційних ресурсів ДПС України, суд правильно зазначив, що положення ст.266 ПК України визначають базою оподаткування загальну площу об`єкта нежитлової нерухомості, в тому числі його часток, яка обчислюється на підставі даних саме Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З урахуванням наведеного колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відображення цих даних у інформаційно-аналітичній базі самостійно не може слугувати підставою для визначення бази оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Така податкова інформація носить виключно інформативний характер, а будь-яке автоматизоване співставлення чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального Закону.

Разом з тим, згідно з пп.266.7.3 п.266.7 ст.266 ПК України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку. У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Позивач з письмовою заявою для проведення звірки даних до відповідача не звертався, проте, як вірно зазначено судом, згідно наведеного звернення до контролюючого органу для проведення звірки даних є правом, а не обов`язком платника податків.

Більше того, не проведення звірки даних з контролюючим органом не може ставитись в вину позивача і не повинно покриватися за рахунок сплати ним податку за не існуючі об`єкти нерухомості.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про безпідставність твердження відповідача про те, що позивач не звертався до контролюючого органу для проведення звірки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Крім того, судом також враховано, що у рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.07.2021, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021, у справі №500/1286/21 та у рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.11.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2023, у справі №500/3836/22, предметом розгляду яких були податкові повідомлення - рішення Головного управлінням ДПС у Тернопільській області, якими ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за податковий період 2019 рік та 2020 рік, суд відзначав, що сума податку розрахована на підставі відомостей ДПС, згідно яких позивач є власником 719/2000 частини нежитлової будівлі площею 2226,25 кв.м. та розмір частки у праві спільної власності складає 800,31 кв.м. Однак податковим органом жодними належними доказами не підтверджено того факту, що позивач є власником 800,31 кв.м нежитлової нерухомості, представлені сторонами, на вимогу суду, докази свідчать про відсутність у позивача вищевказаної площі об`єктів нерухомого нежитлового майна.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.78 КАС України).

Судом першої інстанції слушно зазначено, що межі повноважень контролюючого органу полягають у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації про перебування об`єктів, зокрема, нежитлової нерухомості у власності фізичних осіб.

У свою чергу, інформації, яка б підтверджувала правомірність прийняття податкових повідомлень-рішень №0-1918 від 31.08.2022, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021 рік в сумі 72028,70 грн, та №0-1918 від 06.03.2023, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2022 рік в розмірі 78031,09 грн, відповідач не надав.

З урахуванням наведеного колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставне визначення позивачу податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2021 рік в сумі 72028,7 грн та за 2022 рік в розмірі 78031,09 грн спірними податковими повідомленнями-рішеннями №0-1918 від 31.08.2022 та №0-1918 від 06.03.2023, що свідчить про невідповідність таких критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, в контексті ч.2 ст.2 КАС України, а отже є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» суд визначив, що «... адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі і поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Разом з тим, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваного рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі не спростовують висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року у справі № 500/3644/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний