Справа № 400/15230/23
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2024-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2024 р. № 400/15230/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, що містив вимоги:

« 1. Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати судді Казанківського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за листопад 2023 року обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 102 грн. 00 коп.

2. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести нарахування виплати суддівської винагороди судді Казанківського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року, а саме в сумі 2 684,00 грн., щомісячних доплат за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за листопад 2023 року.

3. Визнати протиправними дії ДСА України щодо не забезпечення ТУ ДСА України в Миколаївській області в повному обсязі в асигнуваннях на проведення видатків з виплати суддівської винагороди за листопад 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розмірі посадового окладу судді з 01.01.2023 в розмірі 2 684,00 грн;

4. Зобов`язати ДСА України забезпечити ТУ ДСА України в Миколаївській області в повному обсязі в асигнуваннях на проведення видатків з виплаті мені суддівської винагороди за листопад 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2023 року в розмірі 2 684,00 грн …».

Відповідачами у позові ОСОБА_1 вказав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області та Державну судову адміністрацію України.

На обґрунтування вимог позивач, зокрема, зазначив, що розмір суддівської винагороди за листопад 2023 було визначено із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 2 102 грн, що, на думку ОСОБА_1 , не відповідає вимогам Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Позивач вважає, що Державна судова адміністрація України (далі Адміністрація або відповідач 2) мала забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (далі Управління або відповідач 1) «… належним асигнуванням на проведення видатків на виплату суддівської винагороди виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2023 року в розмірі 2684,00 грн …», а Управління мало здійснити відповідні нарахування та виплати. Неналежне виконання відповідачами своїх обов`язків призвело до того, що сума суддівської винагороди позивача є меншою, ніж, на думку ОСОБА_1 , мала бути сума, обчислена виходячи з тієї величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлена Законом України від 03.11.2022 № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (далі Закон № 2710). За твердженнями позивача, відповідачі порушили його право на належне матеріальне забезпечення та права на мирне володіння майном («легітимні очікування»).

Управління позов не визнало, у відзиві (арк. 19-22), зокрема, вказало, що воно як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування норм законів, якими визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. Цей показник з 01.01.2021 є незмінним та дорівнює 2 102 грн.

Державна судова адміністрація України (далі Адміністрація або відповідач 2) відзив подала 29.01.2024, при тому, що останнім днем встановленого судом строку було 10.01.2024, а ухвалою від 23.01.2024 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Відповідно, суд, керуючись вимогами статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи доводи Адміністрації не враховував.

Позивач подав відповідь на відзив Управління (арк. 27-28).

На підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу у письмовому провадженні.

Як встановив суд на підставі адресованого позивачу листа Управління від 18.12.2023 № 7/1-1665/23 (арк. 10), при обчисленні суми суддівської винагороди позивача (суддя районного суду) відповідач 1 виходив з того, що оклад судді дорівнює 63 060 грн (30 х 2 102 грн).

За твердженнями позивача, його оклад мав дорівнювати 80 520 грн (30 х 2 684 грн).

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402), базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею 7 Закону № 2710 установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення:

дітей віком до 6 років - 2272 гривні;

дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні;

працездатних осіб - 2684 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень;

осіб, які втратили працездатність, - 2093 гривні.

Спір щодо розміру суддівської винагороди позивача виник виключно в частині базового розміру посадового окладу, а саме того, яка мала бути врахована сума прожиткового мінімуму, - 2 102 грн (прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді) чи 2 684 грн (прожитковий мінімум з 1 січня 2023 року на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб) відповідно.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно з частиною першою статті 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Відповідно до частин першої другої статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частин першої шостої статті 148 Закону № 1402, фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:

1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

11) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України;

3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.

Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

У частині першій статті 151 Закону № 1402 вказано, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Таким чином, ДСА (головний розпорядник коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів) і ТУ ДСА (розпорядник бюджетних коштів щодо місцевих судів) при здійсненні відповідних виплат у 2023 році мали дотримуватися вимог Бюджетного кодексу України та Закону № 2710.

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно з частиною першою статті 135 Закону № 1402, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суд зауважив, що законодавець у цій нормі зазначив саме про «регулювання суддівської винагороди».

У статті 135 Закону № 1402 наведений порядок розрахунку суми суддівської винагороди (визначення базового розміру посадового окладу судді, застосування коефіцієнтів, встановлення щомісячних доплат тощо) та зазначено, що базою для відповідних обчислень є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року.

У частині третій статті 46 Конституції України вказано, що прожитковий мінімум встановлюється законом.

Як зазначено у частині третій статті 4 Закону України від 15.07.1999 № 966-XIV «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Отже, сума суддівської винагороди позивача у листопаді 2023 року мала обчислюватися з урахуванням норм Закону № 2710.

Як вказано вище, статтею 7 Закону № 2710 чітко встановлено, що прожитковий мінімум з 1 січня 2023 року на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, становить 2 102 грн.

Саме з урахуванням цих норм була визначена сума суддівської винагороди позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , зокрема, зазначив: «… положення Конституції України, спеціального Закону № 1402 та юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, запроваджуючи спеціальні розміри так званого «прожиткового мінімуму» для суддів, використовуючи таким чином своє повноваження як інструмент впливу на судову владу та фактично не допускаючи зростання розміру суддівської винагороди відповідно до зростання вартості життя …». На думку позивача, відповідне положення Закону № 2710 суперечить нормам Конституції України.

З цього приводу суд зауважив, що статтею 147 Конституції України вирішення питання про відповідність Конституції України законів України віднесено до компетенції Конституційного Суду України.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням того, що відповідне положення статті 7 Закону № 2710 не було визнано такими, що не відповідає Конституції України, суд дійшов висновку, що їх застосування було обов`язковим для відповідачів.

Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У частині четвертій статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У даному випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

У суду немає підстав для висновку, що відповідне положення статті 7 Закону № 2710 (щодо встановлення прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді) суперечить статті 130 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справі відсутні докази того, що відповідачі діяли з порушенням вимог, що встановлені частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, з дотриманням принципу рівності перед законом тощо).

Адміністрація та Управління не наділені дискреційними повноваженнями у питанні того, який показник прожиткового мінімуму (з перелічених у статті 7 Закону № 2710) мав застосовуватися при визначенні суми суддівської винагороди ОСОБА_1 , тому суд відхилив як безпідставні твердження про те, що відповідач був зобов`язаний нараховувати та виплачувати позивачу суддівську винагороду за іншими нормами, ніж ті, що застосовуються при визначенні сум суддівської винагороди іншим суддям місцевих судів у Миколаївській області.

Суд не встановив у діях відповідачів ознак протиправності, що виключає задоволення вимоги про зобов`язання відповідачів вчинити певні дії (відповідача 1 - здійснити ОСОБА_1 індивідуальний перерахунок суми отриманої ним у жовтні 2023 року суддівської винагороди, відповідача 2 профінансувати такий індивідуальний перерахунок).

ОСОБА_1 , на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, вказала на практику Верховного Суду, що сформувалася за результатами розгляду аналогічних спорів.

У частині п`ятій статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначив, що обчислення розміру винагороди судді місцевого суду здійснюється в порядку, встановленому Верховною Радою України у відповідних законах, цей порядок є єдиним для всіх суддів і не може змінюватися в індивідуальному порядку судовим рішенням.

Як вказано у частині п`ятій статті 48 Закону № 1402, незалежність суддів забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

На переконання суду, виплачена позивачу у листопаді 2023 року сума суддівської винагороди не може бути визнана неналежним матеріальним забезпеченням судді, тому твердження ОСОБА_1 про те, що нарахування Управлінням відповідних сум із застосуванням того показника прожиткового мінімуму, який законом встановлений для визначення базового розміру посадового окладу судді, є посяганням на гарантії незалежності судді, гарантії основоположного права людини права мирного володіння майном, суд відхилив.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Птичкіна