Справа № 120/15225/23
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 лютого 2024 р. Справа № 120/15225/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач 1 ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що у 2009 році йому призначена пенсія за віком. Пенсійна справа була заведена та зберігалася за місцем реєстрації його місця проживання, тобто в Автономній Республіці Крим. Він перебував на обліку та отримував пенсію в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим.

У 2014 році у зв`язку з анексією Криму виплати пенсії позивачу припинилися. Однак, оскільки позивач і так постійно проживав у місті Дніпро, він не реєструвався як внутрішньо переміщена особа. При цьому, як зазначає представник позивача, оскільки у ОСОБА_1 були інші джерела доходу, він не звертався до органів Пенсійного фонду України для поновлення виплати пенсії.

05.05.2023 позивач перереєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 та 08.05.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про поновлення виплати пенсії. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 12.05.2023 № 51 позивачу в призначенні пенсії за віком відмовлено, оскільки пенсія вже була призначена, а у поновленні виплати пенсії було відмовлено у зв`язку з відсутністю довідки-атестату про припинення виплати пенсії. Оскільки територія АР Крим, в тому числі місто Севастополь на сьогоднішній день є тимчасово окупованою територію, надіслати запит на отримання пенсійної справи наразі немає можливості. Оскільки матеріали пенсійної справи знаходяться на тимчасово окупованій території, у базі Пенсійного фонду України відсутні будь-які записи, про пенсійні виплати позивачу до 2014 року.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою від 10.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено відповідачеві строк для подачі відзиву на позовну заяву.

24.10.2023 надійшов відзив на позовну заяву, в якому ГУ ПФУ в Запорізькій області заперечив щодо задоволення позовних вимог. Зазначив, що право на призначення пенсії та реалізація такого права повинна здійснюватися у встановленому порядку, визначеному, зокрема, у Законі № 1058 і затвердженому на виконання його положень Порядку № 22-1.

Поновити позивачу пенсію за віком не вбачається можливим за відсутності паперових матеріалів пенсійної справи а також доказів припинення її виплати у російській федерації. Оскільки поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії, то для поновлення виплати раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду України здійснюють запит пенсійної справи, яка містить документи, необхідні для визначення права на пенсію та розміру пенсійної виплати, а також документи з інформацією про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання.

Водночас у період дії правового режиму воєнного стану в органів Пенсійного фонду України відсутні повноваження щодо отримання документів, необхідних для поновлення виплати пенсії особам, які отримували пенсійні виплати на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. На територіях, які тимчасово не контролюються українською владою, органи державної влади, в тому числі органи Пенсійного фонду України не функціонують та не здійснюють свою діяльність. Інформація про отримання пенсійних виплат на тимчасово окупованій території України позивачем в Пенсійному фонді України відсутня.

З огляду на викладене, відповідач 2 вважає рішення від 12.05.2023 № 51 правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Також представник ГУ ПФУ в Запорізькій області заперечує щодо заявлених представником позивача витрат на правничу допомогу.

08.11.2023 подано відповідь на відзив, за змістом якої представник позивача просить поновити строк звернення до суду та задовольнити позовну заяву.

09.11.2023 до суду надійшов відзив ГУ ПФУ у Вінницькій області, за змістом якого відповідач 1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема зазначає, що позивачем пропущено 6-місячний строк звернення до суду, оскільки виплата пенсії зі слів ОСОБА_1 йому припинена у 2014 році, а з позовом останній звернувся лише у 2023 році.

По суті заявлених позовних вимог, стороною відповідача зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08.05.2023 звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії. За принципом екстериторіальності звернення позивача передано на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

За результатами розгляду заяви встановлено, що відповідно до статті 10 Закону №1058 пенсії за віком призначаються довічно, та згідно матеріалів електронної пенсійної справи ОСОБА_1 уже призначалася пенсія. Враховуючи наведене, відсутні правові підстави для повторного призначення пенсії. В той же час, відповідно до Порядку №22-1, громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Однак, відповідна заява до звернення ОСОБА_1 не додана.

При цьому, з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Україна припинила свою участь в наведеній угоді з 19.06.2023 Наразі, питання щодо призначення пенсій громадянам, місце проживання яких зареєстроване на території рф або на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та які перемістилися на підконтрольну українській владі територію, не врегульовано законодавчо.

Враховуючи наведене, ГУ ПФУ у Вінницькій області вважає, що ГУ ПФУ у Запорізькій області прийнято правомірне та обґрунтоване рішення №51 від 12.05.2023 про відмову у призначенні пенсії.

24.11.2023 до суду надійшла відповідь на відзив ГУ ПФУ у Вінницькій області, у якій представник позивача зазначає про необґрунтованість доводів відповідача щодо пропуску строку звернення до суду.

Суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 263 КАС України заявами по суті в даній категорії справ є позов та відзив. Відтак, подані представником позивача відповіді на відзив суд до уваги не бере.

Дослідивши наявні в матеріалах справи доказ, суд встановив наступні фактичні обставини.

Як зазначає позивач, у 2014 році у зв`язку з анексією АР Крим виплата пенсії позивачу припинилися. Однак, оскільки позивач і так постійно проживав у місті Дніпро, він не реєструвався як внутрішньо переміщена особа.

05.05.2023 позивач перереєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

08.05.2023 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії. Також у поданій заяві зазначено, що він отримував пенсію, призначену у м. Севастополь.

За принципом екстериторіальності заяву позивача разом із доданими документами передано на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 12.05.2023 № 51 позивачу в призначенні пенсії за віком відмовлено. За змістом рішення зазначено, що відповідно до ст. 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсії за віком призначаються довічно. Згідно даних електронної пенсійної справи заявнику вже було призначено пенсію. При переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове місце проживання до іншої області до ЕПС долучаються документи пенсійної справи та довідка-атестат про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання.

Не погоджуючись вищезазначеним рішенням пенсійного органу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 1 Конвенції, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ст. 3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод.

Частинами 1 та 2 ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відтак, конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Європейська соціальна хартія, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Так, ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Згідно ст. 1 вказаного Закону №1058-IV, пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідно виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 49 Закону № 1058-VI передбачені випадки, коли виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, а саме:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону (ч. 2 ст. 49 Закону №1058-IV).

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 затверджено Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1), п. 4.2 якого визначено, що заява на призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (сервісний центр). Після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, та відповідно до п. 4.3. Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

З урахуванням пункту 4.2 Порядку №22-1, розгляд документів, наданих для призначення пенсії ОСОБА_1 провадився за принципом «екстериторіальності» ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Так, рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області від 12.05.2023 № 51 позивачу в призначенні пенсії за віком відмовлено. За змістом рішення зазначено, що згідно даних електронної пенсійної справи заявнику вже було призначено пенсію. При переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове місце проживання до іншої області до ЕПС долучаються документи пенсійної справи та довідка-атестат про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання.

Оскільки позивачем не надано вищезазначені документи, відповідач 2 дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком.

Суд зазначає, що пунктом 1.5 Порядку №22-1 визначено, що розгляд заяв, передбачених пунктом 1.1 цього розділу, поданих громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, здійснюється з урахуванням Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234 (далі - Порядок №234).

Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупованою територією визначається, зокрема сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 зазначеного Закону (в редакції чинній до змін внесених Законом № 1618-IX від 01.07.2021) виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсій та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

В подальшому у ч. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», внесено зміни згідно із Законом № 1618-IX від 01.07.2021, та зазначено, що виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4 Порядку 234 визначено, що територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації. Виплата пенсії після надходження-пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що згідно вимог Порядку 234 обов`язок надсилання запиту щодо витребування пенсійної справи позивача з органів російської федерації покладається на саме на територіальні органи Пенсійного фонду.

Як встановлено під час судового розгляду, підставою відмови у призначенні пенсії позивачу слугувало те, що наразі, відповідачі не можуть провести процедуру витребування пенсійної справи позивача з російської федерації для виплати пенсії за новим місцем реєстрації або підтвердити, що він не отримує відповідних нарахувань на території російської федерації шляхом надсилання інформаційного запиту про нарахування або відсутність отримання соціальних виплат відповідно до російського законодавства немає можливості.

Суд зазначає, що на підставні Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, яким введено на території України воєнний стан, у зв`язку військовою агресією Російської Федерації проти України, починаючи з 24.02.2022, листування із Російською Федерацією зупинено, що підтверджується офіційним повідомленням АТ «Укрпошта» на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет.

Зазначене вище унеможливлює отримання пенсійним органом документального підтвердження припинення виплати пенсії позивачу на невизначений час.

Положеннями частини 3 статті 44 Закону №1058-IV визначено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати (пункт 2 частини 1 статті 64 Закону №1058-IV).

В контексті встановлених обставин, суд звертає увагу ГУ ПФУ в Запорізькій області, що останнє не здійснило жодних передбачених законодавством дій стосовно перевірки інформації зокрема, надсилання запитів, щодо отримання відповідачем відомостей про припинення чи не припинення виплати пенсії на території АР Крим.

У свою чергу, позивач також позбавлений будь якої можливості підтвержити факт припинення виплати йому пенсії.

На переконання суду, покладений в основу оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії за віком від 12.05.2023 № 51 факт того, що в матеріалах справи відсутня інформація про припинення виплати пенсії на території АР Крим, не є законодавчо встановленою підставою для відмови у призначенні, поновленні виплати пенсії за новим місцем проживання пенсіонера.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відтак, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 12.05.2023 № 51 про відмову у призначенні пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

З метою відновлення порушених прав позивача ГУ ПФУ у Вінницькій області необхідно зобов`язати поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з 08.05.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України у разі задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн., солідарно.

Щодо витрат позивача на правничу допомогу, суд зазначає, що види судових витрат, підстави та порядок їх розподілу врегульовано главою 8 розділу 1 КАС України.

Відповідно до положень статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Водночас, про витрати на професійну правничу допомогу йдеться у статті 134 КАС України.

Так, частиною 1 цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 та 6 статті 134 КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як встановлено судом, на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу надано договір № 891 про надання правової допомоги, який укладено між адвокатським бюро "Джастіс" (далі - Адвокатське бюро) та ОСОБА_1 (далі - Клієнт).

Відповідно до п. 1.1 Договору Клієнт доручає, а Адвокатське бюро, відповідно до чинного законодавства, приймає на себе зобов`язання в якості правової допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права та інтереси Клієнта в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та за домовленістю Сторін, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.

Розділом 3 договору №891 визначено гонорар адвоката. Так, відповідно до п. 3.1. розмір гонорару за надання правової допомоги, передбаченої цим Договором, встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю сторін. Згідно з п. 3.2 цього Договору розмір гонорару Адвокатського бюро визначається сторонами у Специфікації, яка є невід`ємним додатком до цього договору. На вимогу Клієнта Адвокатським Бюро складається детальний розрахунок (калькуляція) вартості послуг за кожною Специфікацією.

Відповідно до Специфікації №1 до договору про надання правової допомоги №891 від 07.09.2023 вартість послуг складає 13000 грн.

Окрім того, до позовної заяви долучено акт надання послуг №189 від 27.09.2023, відповідно до якого вартість адвокатських послуг з надання правової допомоги становить 13000 грн.

За змістом позову представником позивача зазначено, що вартість послуг включає в себе: первинну консультацію з клієнтом та вивчення наданих ним документів та відомостей, збирання доказів у справі, вивчення судової практики, узгодження правової позиції, складання позовної заяви та поданих разом із позовною заявою клопотань, підготовка додатків до позовної заяви, підготовка та подання додаткових клопотань.

Суд зазначає, що згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відтак, враховуючи те, що гонорар адвоката встановлено у фіксованому розмірі, надання додаткових документів, які б підтверджували розмір гонорару, обсяг наданих послу, витраченого часу не є обов`язковим.

Аналогічні висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі №640/18402/19, від 18.08.2022 у справі № 340/323/21, від 10.11.2022 у справі № 640/24023/21.

Відтак, дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на викладене, враховуючи те, що дана справа відносить до малозначних, її розгляд здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд доходить висновку про зменшення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 3000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності. Відтак, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідачів по 1500 грн. з кожного окремо.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 51 від 12.05.2023 про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з 08.05.2023.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі грн. 536,80 (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі грн. 536,80 (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100; ).

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп. Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69057, ).

Рішення суду сформовано: 19.02.2024.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна