Справа № 120/14828/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2024-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 р. Справа № 120/14828/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Ребесайло С.О.,

представника позивачки Юрченка Т.П.,

представниці відповідача Обревко Т.П.,

представника третьої особи 2 Чайки В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Центрально-західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці,

третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (третя особа 1),

третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління ДПС у Вінницькій області (третя особа 2),

про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення,

УСТАНОВИВ:

26.09.2023 до суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 або позивачка) до Центрально-західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі Міжрегіональне управління або відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 26.07.2023 № ЦЗ-77/ВІ/а-2 про накладення штрафу в розмірі 67000,00 грн за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 06.06.2023 посадовими особами Головного управління ДПС у Вінницькій області (далі ГУ ДПС у Вінницькій області або третя особа 2) було проведено фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 за місцем здійснення господарської діяльності в господарській одиниці, що знаходиться у ТЦ "Омега" за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами перевірки складено акт від 15.06.2023 № 10380/02-32-24-05/ НОМЕР_1 , яким зафіксовано використання праці громадянки ОСОБА_3 без оформлення з працівником трудових відносин. На підставі цього акту відповідач виніс оскаржувану постанову, якою оштрафував позивачку за порушення вимог ст.ст. 2, 3, 21, 24 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Позивачка вважає вказану постанову неправомірною та зазначає, що починаючи з січня 2022 року вона фактично не здійснює будь-якої підприємницької діяльності та доходів від такої діяльності не отримує. Ба більше, внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України позивачка ще 10.03.2022 виїхала за межі України та повернулася назад лише на початку серпня 2023 року, що підтверджується відмітками у її закордонному паспорті.

Позивачка зауважує, що ще в грудні 2021 року вона перейшла зі спрощеної на загальну систему оподаткування, яка передбачає звітування лише один раз на рік та сплату податків виключно в разі отримання доходу. За підсумками 2022 року позивачка подала до податкового органу декларацію з нульовим доходом і така ж декларація буде подана нею за 2023 рік. При цьому факт відсутності доходів та нездійснення підприємницької діяльності доводиться виписками з банківських рахунків за період з 01.01.2022 по 25.08.2023, з яких вбачається, що позивачка не отримувала будь-яких коштів від реалізації товарів.

Крім того, позивачка зазначає, що магазин, розташований в ТЦ "Омега", перебуває в оренді у матері позивачки ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 або третя особа 1), яка використовує його для провадження підприємницької діяльності з початку 2022 року, тобто з моменту зупинення позивачкою своєї діяльності.

Відтак позивачка вказує на те, що вона не порушувала вимог законодавства про працю, оскільки на час проведення фактичної перевірки ОСОБА_3 не працювала і не могла працювати на позивачку, оскільки позивачка перебувала за кордоном, підприємницької діяльності не здійснювала та не була орендарем відповідної торговельної одиниці.

Окремо позивачка наголошує на тому, що у зв`язку з набранням 14.09.2021 законної сили рішенням суду у справі № 640/17424/19, яким визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823, органи Держпраці позбавлені повноважень накладати штрафи за порушення законодавства про працю на підставі акту фактичної перевірки ДПС.

Ухвалою суду від 02.10.2023 відкрито провадження у справі за позовом ФОП ОСОБА_1 та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

05.10.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що згідно з нормами чинного законодавства акт перевірки ДПС є самостійною підставою для винесення постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю. При цьому немає необхідності в проведенні органом Держпраці додаткових заходів державного нагляду (контролю).

Оскаржуваною постановою позивачку притягнуто до відповідальності відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, а саме за фактичний допуск працівника ( ОСОБА_3 ) до роботи без укладення трудового договору. Відповідне порушення було виявлене посадовими особами ГУ ДПС у Вінницькій області під час проведення фактичної перевірки та зафіксоване в акті від 15.06.2023 № 10380/02-32-24-05/ НОМЕР_1 . Водночас, на думку відповідача, цим актом та матеріалами перевірки спростовуються доводи позивачки про її непричетність до вчинення правопорушення.

Зокрема, під час перевірки встановлено, що позивачка здійснює господарську діяльність (продаж товарів) у торговельній точці в ТЦ "Омега", яку використовує за договором оренди від 01.01.2021 № 27/01-2021. Присутній у магазині продавець, а саме ОСОБА_3 , підтвердила, що вона працює на ФОП ОСОБА_1 за мінімальну заробітну плату, але без офіційного оформлення трудових відносин.

Відтак відповідач вважає, що факт вчинення позивачкою порушення законодавства про працю підтверджується належним, достовірним й достатнім документом, яким є акт фактичної перевірки ДПС, а тому уповноваженою особою Міжрегіонального управління прийнято правомірну постанову від 26.07.2023 № ЦЗ-77/ВІ/а-2 про накладення на позивачку штрафу у розмірі 67000,00 грн.

09.10.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивачки заперечує доводи відповідача, наведені у відзиві, та просить задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник наголошує на тому, що з січня 2022 року позивачка не здійснює підприємницької діяльності, що підтверджується поданою "нульовою" звітністю та виписками з банківських рахунків, з яких можливо побачити відсутність отримання будь-яких коштів від продажу товару населенню.

Крім того, представник позивачки звертає увагу на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю", якою, серед іншого, внесено зміни до Порядку № 509, в тому числі в частині можливості накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю. Тобто акт фактичної перевірки ГУ ДПС у Вінницькій області від 15.06.2023 № 10380/02-32-24-05/ НОМЕР_1 не є належним та допустимим документом, на підставі якого відповідач міг прийняти рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про працю.

10.10.2023 до суду надійшли заперечення, в яких відповідач підтримав свої доводи, наведені у відзиві на позовну заяву.

Відповідач зазначає, що акти перевірки ДПС є самостійними підставами для винесення постанови про застосування штрафу, що відповідає висновкам Верховного Суду, наведеним у постановах від 21.04.2021 № 260/586/20 та від 28.01.2021 у справі № 380/1116/20.

Крім того, на запит Міжрегіонального управління № ЦЗ/3.1/7294-23 від 27.09.2023 ГУ ДПС у Вінницькій області надало відповідь, зі змісту якої вбачається, що відомості про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 відсутні. Також у відповіді зазначено, що ФОП ОСОБА_4 повідомлення за формою 20-ОПП про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, не подавала, а повідомлення про прийнятого працівника ( ОСОБА_3 ) подано ФОП ОСОБА_4 31.07.2023.

Отже, на думку відповідача, позивачка не спростувала факту використання найманого працівника без належного оформлення та не надала допустимих доказів того, що ОСОБА_3 , яка здійснювала реалізацію товару у торгівельній точці за адресою: АДРЕСА_1 , на момент здійснення ГУ ДПС заходу контролю була найманим працівником іншого суб`єкта господарювання і що торговельна точка перебувала у користуванні іншого суб`єкта підприємницької діяльності.

Ухвалою суду від 30.10.2023 вирішено залучити до участі у справі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, зокрема на стороні позивачки ФОП ОСОБА_2 та на стороні відповідача ГУ ДПС у Вінницькій області.

07.11.2023 від третьої особи 2 до суду надійшли матеріали фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 .

Підготовче засідання від 23.11.2023 відкладено за клопотанням представника позивача.

Протокольною ухвалою суду від 20.12.2023 закрито підготовче провадження у справі з призначенням справи до розгляду по суті.

22.12.2023 до суду надійшли додаткові письмові пояснення відповідача, у яких зазначається, що скасування судом постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823 не відновлює попередню редакцію Порядку № 509, оскільки чинне законодавство України не передбачає жодних випадків поняття відновлення чинності нормативно-правового акта чи окремих його норм, які у встановленому порядку втратили чинність. Отже, відсутні правові підстави для застосування Порядку № 509 в редакції до внесення в нього змін постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823.

26.12.2023 до суду надійшло клопотання представника позивача, у подальшому задоволене судом, про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів, а саме: договору оренди частини нежитлового приміщення за № 27/01-2021 від 01.01.2021, додатку № 1 до цього договору від 01.01.2021 (акт прийому-передачі орендованого приміщення), додаткової угоди № 1 від 01.09.2021 до договору № 27/01-2021 від 01.01.2021 та акту повернення з оренди частини нежитлового приміщення від 31.12.2022 до договору № 27/01-2021 від 01.01.2021.

18.01.2024 від третьої особи 2 до суду надійшли додаткові письмові докази, прийняті до розгляду судом, а саме: скрін копії з ІТС "Податковий блок" щодо ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 та повідомлення ФОП ОСОБА_2 від 28.07.2023 про прийняття працівника ( ОСОБА_3 ) на роботу з 01.08.2023.

Протокольною ухвалою від 18.01.2024 розгляд справи відкладено на 07.02.2024 через неявку представника позивача.

В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві та відповіді на відзив. Просить суд позов задовольнити.

Представниця відповідача в судовому засіданні позов заперечила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи 2 в судовому засіданні виступив на стороні відповідача. Вважає, що позивачку правомірно притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу, оскільки проведеною ГУ ДПС у Вінницькій області фактичною перевіркою встановлено використання нею праці без оформлення трудових відносин з працівником.

Третя особа 1 в судове засідання на неодноразові виклики суду не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду.

Відтак на підставі положень ст. 205 КАС України суд розглядає справу за відсутності зазначеної третьої особи.

Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши доводи учасників справи на підтримку своїх вимог та заперечень, а також зібрані у справі докази, суд встановив таке.

Позивачка ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрована як фізична особа-підприємець та перебуває на податковому обліку з 27.06.2007 за КВЕД "47.19. Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах".

В період з 01.07.2018 до 31.12.2021 позивачка знаходилася на спрощеній системі оподаткування, від якої відмовилася заявою від 21.12.2021, перейшовши з 01.01.2022 на загальну систему оподаткування, що передбачає сплату податків від прибутку.

Як зазначає позивачка, підприємницьку діяльність вона фактично не здійснює з січня 2022 року, що підтверджується відсутністю коштів на її банківських рахунках, а також податковою декларацією за 2022 рік, згідно з якою задекларовано нульовий дохід від провадження господарської діяльності.

Крім того, позивачка стверджує, що в період з 10.03.2022 до 09.08.2023 вона перебувала за межами України і на підтвердження таких своїх доводів надає копії закордонного паспорту серії НОМЕР_2 з відповідними відмітками про виїзд/в`їзд.

Щодо господарської одиниці (магазину) у ТЦ "Омега" за адресою: АДРЕСА_1 , то, як видно з наданих позивачкою документів, в період з 01.01.2021 до 31.08.2021 позивачка орендувала в цьому торговельному центрі нежитлове приміщення площею 32 кв.м, а з 01.09.2021 до 31.12.2022 площею 16 кв.м. Договір оренди відповідного приміщення припинився 31.12.2022. Водночас згідно з договором оренди № 62/01-2023 від 01.01.2023 матір позивачки, ОСОБА_2 , починаючи з 01.01.2023 на правах оренди використовує нежитлове приміщення площею 16 кв.м в ТЦ "Омега" для здійснення підприємницької діяльності.

26.05.2023 посадовими особами Міжрегіонального управління проведено інформаційне відвідування магазину "Сумки", який знаходиться в ТЦ "Омега" і який, на думку відповідача, використовувався ФОП ОСОБА_1 . При цьому надано роз`яснення з питань оформлення трудових відносин, оплати праці, звільнення, дотримання трудових прав тощо. Кому саме надано відповідну консультацію відповідач не підтвердив, але пояснив, що присутньому у магазині працівникові (продавцю).

В подальшому на підставі наказу ГУ ДПС у Вінницькій області № 1617к від 02.06.2023 посадовими особами податкового органу проведено фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , з 06.06.2023 тривалістю 10 діб.

За результатами перевірки складено акт фактичної перевірки від 15.06.2023 № 10380/02-32-24-05/ НОМЕР_1 , в якому зафіксовано встановлене під час перевірки порушення норм ст.ст. 2, 3, 21, 24 КЗпП України та вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. № 413 "Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту", яке полягало у допущенні працівника ОСОБА_3 до роботи без належного оформлення трудових відносин.

Копію вказаного акта перевірки листом ГУ ДПС у Вінницькій області від 20.06.2023 № 8564/5/02-32-24-05-11 надіслано на адресу Міжрегіонального управління для відповідного реагування на виявлений факт використання праці неоформленого працівника.

Відтак оскаржуваною постановою про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 26.07.2023 № ЦЗ-77/ВІ/а-2 на позивачку накладено штраф в розмірі 67000,00 грн на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Отже, вирішуючи спір між сторонами в контексті наведених позивачкою обґрунтувань заявлених позовних вимог, суд передусім вважає за необхідне надати правову оцінку можливості прийняття відповідачем спірної постанови на підставі акту фактичної перевірки ДПС. Суд виходить з того, що це безпосередньо впливає на правомірність рішення Держпраці про притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення законодавства про працює, враховуючи нормативно визначений обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України від 5 квітня 2007 року № 877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (далі Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Загальні вимоги до здійснення державного нагляду (контролю) визначено статтею 4 Закону № 877-V, відповідно до частин 1, 4 якої державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.

Частиною четвертою статті 2 цього Закону передбачено, що заходи контролю здійснюються, серед іншого, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 у справі № 805/430/18-а дійшла висновку, що спеціальним законом, який відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 877-V повинен враховуватися органами Державної служби України з питань праці при проведенні заходів державного нагляду (контролю), є КЗпП України, зокрема, Глава XVIII "Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю".

Надалі такий висновок був підтриманий Верховним Судом у постанові від 24.06.2021 у справі № 200/5877/19-а.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 р. № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

За змістом пп. 6, 9 п. 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, у тому числі, здійснює державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю, зокрема в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що Міжрегіональне управління наділене контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю та зайнятість населення.

Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 265 КЗПП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої-третьої груп, застосовується попередження; вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України унормовано, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами третьою-сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначає відповідний Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. № 509 (далі Порядок № 509).

Водночас суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю" (далі Постанова № 823) внесені зміни до Порядку № 509 і, серед іншого, пункт 2 цього Порядку викладено у редакції, згідно з якою штрафи за порушення законодавства про працю та зайнятість населення накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, зокрема, на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Попередня редакція пункту 2 Порядку № 509 передбачала можливість накладення відповідних штрафів на підставі, зокрема, акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Таким чином, з дня набрання чинності Постановою № 823, а саме з 30.08.2019, підлягав застосуванню Порядок № 509 у редакції, яка допускала притягнення органами Держпраці до відповідальності суб`єктів господарювання за порушення законодавства про працю шляхом накладення на порушників штрафів відповідно до ч. 2 ст. 265 КЗпП України на підставі акта перевірки ДПС, в тому числі фактичної перевірки.

Втім, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 640/17424/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021, Постанову № 823 визнано протиправною та нечинною.

Постановою Верховного Суду від 09.11.2022 касаційні скарги Кабінету Міністрів України та Державної служби України з питань праці залишено без задоволення, а вищезазначені судові рішення без змін.

Отже, беручи до уваги положення ч. 2 ст. 255 та ч. 1 ст. 325 КАС України, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 640/17424/19 набрало законної сили 15.09.2021, тобто з дати прийняття судом апеляційної інстанції постанови за наслідками апеляційного перегляду, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін.

За приписами частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Відтак Постанова № 823 втратила чинність 15.09.2021 і як наслідок втратили чинність й зміни до редакції Порядку № 509, внесені на підставі зазначеної Постанови № 823, зокрема й у частині можливості накладення штрафів на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Суд зауважує, що відповідно до положень статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип слід розуміти так, що дія акту починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001 та від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Суд вважає, що визнання нечинною в судовому порядку Постанови № 823 впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин (розгляду Міжрегіональним управлінням справи про накладення на позивачку штрафу і винесення спірної постанови) відповідні норми Постанови № 823 втратили чинність та не могли застосовуватися.

Відповідно, не підлягали застосуванню норми Порядку № 509 в редакції Постанови № 823, якими органам Держпраці надано право накладати штрафи за порушення законодавства про працю на підставі акта перевірки ДПС або її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

В силу приписів ч. 1 ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Тобто докази, отримані за результатами фактичної перевірки податкового органу та відображені в акті ГУ ДПС у Вінницькій області від 15.06.2023 № 10380/02-32-24-05/, як і сам акт фактичної перевірки, не можуть вважатися допустимими доказами, на підставі яких відповідач був наділений повноваженнями на прийняття відповідно до чинного законодавства рішення про накладення на позивачку штрафу за порушення законодавства про працю.

У справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява № 387/03, рішення від 20 вересня 2012 року, п. 53) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) висловив позицію, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом", тобто аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Суд зазначає, що один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Відповідно до доктрини з умовною назвою "плоди отруйного дерева" (fruit of the poisonous tree), сформульованої ЄСПЛ у справах "Гефген проти Німеччини", "Нечипорук і Йонкало проти України", "Яременко проти України", якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж. Докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості процесу в цілому, незалежно від їх доказової сили.

Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а й всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до "плодів отруєного дерева" є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 107/07).

Таким чином, оскільки правовою підставою для винесення відповідачем оскаржуваної постанови від 26.07.2023 № ЦЗ-77/ВІ/а-2 був акт фактичної перевірки, який не міг бути належним та допустимим документом на підтвердження порушення законодавства про працю, накладення на позивачку штрафу на підставі акта фактичної перевірки від 15.06.2023 № 10380/02-32-24-05/ не може вважатись правомірним.

Аналогічної думки у справах з подібними правовідносинами дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд, про що свідчать постанови від 20.09.2023 у справі № 560/3981/23, від 10.10.2023 у справі № 560/8860/23, від 14.12.2023 у справі № 560/9096/23, від 18.12.2023 у справі № 560/11950/23 та інші.

При вирішенні справи суд відхиляє твердження відповідача про те, що скасування у судовому порядку Постанови № 823 не змінило змісту Порядку № 509, а норми цього Порядку в редакції Постанови № 823 залишаються чинними та підлягають застосуванню.

Суд вважає вказану позицію відповідача помилковою і такою, що суперечить основним засадам здійснення судочинства, а також принципам верховенства права, правової визначеності та належного врядування.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України від 2 червня 2016 р. № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Приписами частини другої статті 265 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Отже, процесуальним законодавством чітко регламентовано момент втрати чинності нормативно-правовим актом у разі визнання його протиправним в судовому порядку, а саме з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Водночас слід мати на увазі, що вищезазначена правова норма не регулює питань щодо можливості застосування нормативно-правових актів, визнаних судом протиправними. Предметом її регулювання є встановлення моменту втрати чинності нормативно-правовим актом, визнаним судом нечинним (постанова Верховного Суду від 10.03.2022 у справі № 160/1088/19).

У постанові від 31.08.2018 у справ № 822/1815/16 Верховний Суд вказав на те, що у разі визнання незаконним (протиправним), індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням.

Крім того, згідно з висновками Верховного Суду, наведеними, зокрема, у постанові від 30.11.2020 у справі № 826/4922/16, визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Суд повторює, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 640/17424/19, яке було підтримане постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 та постановою Верховного Суду від 09.11.2022, визнано протиправною та нечинною Постанову № 823.

Відтак визнано протиправними та нечинними також зміни до Порядку № 509, внесені вказаною Постановою № 823, у тому числі щодо повноважень органів Держпраці накладати на суб`єктів господарювання штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Отже, відповідна постанова Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823 та відповідні зміни до Порядку № 509 втратили чинність з 15.09.2021, тобто з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, а тому відтоді не можуть застосовуватись як такі, що є протиправними (незаконними).

Враховуючи наведене, суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що Порядок № 509 в редакції Постанови № 823 продовжує діяти та може застосовуватися посадовими особами Держпраці.

Суд наголошує, що будучи органами державної влади, Держпраці та його територіальні управління підпорядковані конституційному спеціально-дозвільному принципу, який закріплений у частині другій статті 19 Основного Закону України та встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Застосування такого принципу суттєво обмежує відповідних суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону, тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

У справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, п. 70, 71) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Окремі аспекти принципу належного врядування також були зазначені ЄСПЛ у справах "Армазова проти Республіки Молдова" (Arzamazova v. The Republic of Moldova, заява №38639, п.52), "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia, заява №32457/05, п. 40), "Графов проти України" (заява № 4809/10), "Чакаревич проти Хорватії" (Сakareviс v. Croatia, заява № 48921/13), з аналізу яких можна дійти висновку, що у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика щодо розуміння принципу належного урядування, до змісту якого можна включити п`ять головних складових елементів: 1) покладення на суб`єктів владних повноважень зобов`язання запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок; 2) якщо діяльність суб`єкта владних повноважень впливає на основоположні права людини, такі суб`єкти повинні діяти вчасно, в належний і якомога послідовніший спосіб; 3) ризик будь-якої помилки суб`єкта владних повноважень повинен покладатися на такого суб`єкта, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; 4) застосування принципу належного урядування, як правило, не повинно перешкоджати суб`єкту владних повноважень виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; 5) потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій суб`єкта владних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 28.02.2020 у справі № П/811/1015/16 зазначено, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Суд також враховує, що відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004, верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави її втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість, одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні її як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади "правової процедури", яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 р. № 5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону. Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.

Тому, коли йдеться про реалізацію компетенції у межах дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правова процедура (fair procedure справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення такої перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Установлена правова процедура як складова частина принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 826/13000/18 та від 08.07.2021 у справі № 160/674/19.

За змістом положень ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють не лише, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України, але й також чи є такі рішення (дії, бездіяльність) обґрунтованими (прийняті/вчинені з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії)), добросовісними, розсудливими та пропорційно (враховують необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані рішення (дія)).

Отже, в адміністративному судочинстві добросовісність (несвавільність, розумність, справедливість) рішення суб`єкта владних повноважень означає, що при його прийнятті повинен бути застосований певний стандарт поведінки посадових осіб, що характеризується законністю, транспарентністю та повагою до прав та інтересів суб`єкта приватного права (від лат. uberrima fides найбільш добросовісний).

Враховуючи зміст статті 8 Конституції України та практику Конституційного Суду України (наприклад, рішення від 20 червня 2019 р. № 6-р/2019), верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеціанська Комісія) на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року у Доповіді "Верховенство права" вказала, що основними критеріями розуміння верховенства права є, зокрема: доступність закону (закон має бути зрозумілим, чітким та передбачуваним); питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; рівність перед законом; влада має здійснюватися у правомірний, справедливий та розумний спосіб; елементами верховенства права є: законність, включаючи прозорий, підзвітний та демократичний процес введення в дію приписів права; юридична визначеність; заборона свавілля; рівність перед законом.

А згідно з позицією ЄСПЛ (рішення у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11, п. 170) законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагаються, певною мірою залежить від характеру та масштабів зазначеного втручання (подібні висновки були також застосовані ЄСПЛ у справі "Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства" (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, пункт 46).

Таким чином, прийняття відповідачем оскаржуваної постанови на підставі норм підзаконного нормативно-правового акта, який визнаний судом протиправним та нечинним, суд вважає очевидним проявом недотримання належної правової процедури у діяльності органу державної влади, який призводить до порушення такого основоположного принципу, як принцип верховенства права.

Крім того, з огляду на те, що оскаржуваною постановою накладено штрафні санкції у значному розмірі, тобто має місце втручання у право особи на мирне володіння майном, суд враховує, що у даному випадку спірні правовідносини є також предметом регулювання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист права власності".

Водночас у практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання держави у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

При цьому у справі "Щокін проти України" ЄСПЛ висловив позицію щодо сумісності способу, у який тлумачиться і застосовується національне законодавство, з принципами Конвенції та практикою ЄСПЛ в світлі захисту прав, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, у пунктах 50, 51 56 рішення у цій справі Європейський суд зазначив таке: "перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним… Говорячи про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.o." проти Черкаської Республіки", № 26449/95, пункт 54, від 09 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підставі в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейлер проти Італії" № 33202/96. пункт 109. ЄСПЛ 2000-1…".

Отже, повертаючись до обставин цієї справи, суд вважає, що застосування суб`єктом владних повноважень (органом Держпраці) під час притягнення особи (фізичної або юридичної) до відповідальності у вигляді штрафу положень нормативно-правового акта, який втратив чинність за рішенням суду, є безсумнівним свідченням недотримання вищевказаного (першого) критерію та може розцінюватися як втручання у майнові права, що перебувають під захистом Конвенції.

Обґрунтовуючи правомірність своїх дій, відповідач посилається на неможливість відновлення попередньої редакції Порядку № 509 у зв`язку із скасування судом Постанови № 823, оскільки чинне законодавство України не передбачає випадків відновлення чинності нормативно-правового акта чи окремих його норм, які у встановленому порядку втратили чинність.

Однак вказані доводи суд відхиляє з огляду на таке.

По-перше, як вже зазначалося вище, чинне національне законодавство, а саме частина друга статті 265 КАС України, встановлює конкретні наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним у судовому порядку, які полягають у тому, що цей нормативно-правовий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Звідси випливає, що нормативно-правовий акт (повністю чи в окремій частині) не може застосовуватися у разі набрання законної сили рішенням суду про визнання його протиправним (незаконним), як такий, що втратив чинність.

По-друге, на думку суду, немає значення чи відповідний нормативно-правовий акт, визнаний нечинним, містив окремі правові норми, чи вносив зміни до інших нормативно-правових актів: у зв`язку з втратою чинності відповідним нормативно-правовим актом втрачають чинність усі його правові норми, у тому числі й ті, що змінили (доповнили) інший нормативно-правовий акт (акти).

По-третє, в цілях розгляду цієї справи та надання судом оцінки оскаржуваній постанові на предмет її прийняття на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, вирішальне значення має не те, чи відновилась попередня редакція Порядку № 509 внаслідок визнання нечинною Постанови № 823, а те, що втратили чинність норми, які надавали органам Держпраці право накладати штрафи за порушення законодавства про працю на підставі акта перевірки ДПС.

По-четверте, відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Водночас Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).

Таким чином, оскільки норми Порядку № 509 в редакції Постанови № 823 не були чинними на момент виникнення спірних правовідносин та притягнення позивачки до відповідальності, суд доходить висновку про неправомірність їх застосування під час винесення оскаржуваної постанови.

Відтак постанова Міжрегіонального управління № ЦЗ-77/ВІ/а-2 від 26.07.2023 про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу у розмірі 67000,00 грн визнається протиправною та скасовується.

Водночас, беручи до уваги, що вищенаведені мотиви суду безпосередньо свідчать про неправомірність прийнятого відповідачем рішення та дають самостійні підстави для його скасування, суд не вдається до перевірки інших підстав позову, зокрема, по суті зафіксованого фактичною перевіркою порушення вимог законодавства про працю.

Щодо посилань відповідача на постанови Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 260/586/20 та від 28.01.2021 у справі № 380/1116/20, згідно з якими акти перевірки ДПС є самостійними підставами для винесення постанови про застосування штрафу, то доводи відповідача в цій частині суд до уваги не бере, оскільки вказані постанови ухвалювалися Верховним Судом в умовах чинності (дії) Постанови № 823.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Перевіривши доводи учасників справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 належить задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений позивачкою при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1073,60 грн стягується на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Центрально-західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 26 липня 2023 року № ЦЗ-77/ВІ/а-2 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 67000,00 грн за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, цей строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 );

2) представник позивачки: адвокат Юрченко Тарас Петрович (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса для листування: АДРЕСА_3 );

3) відповідач: Центрально-західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (, місцезнаходження: вул. Шевченка, 18-А, м. Житомир, 10008);

4) третя особа 1: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ((РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 );

5) третя особа 2: Головне управління ДПС у Вінницькій області (код ЄДРПОУ ВП 44069150, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028).

Повне судове рішення складено 19.02.2024.

Суддя Сало Павло Ігорович