Справа № 460/18016/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 460/18016/23 пров. № А/857/21227/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Поліщук О.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просила визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо ненарахування та невиплати їй щомісячного грошового утримання судді у відставці за період з 26.07.2022 по 14.02.2023 та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату їй щомісячного грошового утримання судді у відставці за цей період.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.10.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, пенсійний орган подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на вірність призначення позивачці щомісячного довічного грошового утримання саме з 20.02.2023, оскільки позивачка звернулась із заявою до пенсійного органу лише 20.02.2023, тобто пізніше трьох місяців з дня звільнення її з посади судді, а тому у даному випадку щомісячне довічне грошове утримання судді призначається з дня звернення за його призначенням.

Позивачка не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що Указом Президента України №825/95 від 11.09.1995 ОСОБА_1 було призначено на посаду судді арбітражного суду Рівненської області (на підставі Закону України Про внесення змін до Закону України Про арбітражний суд №2538-III від 21.06.2001 арбітражний суд Рівненської області було реорганізовано в Господарський суд Рівненської області).

Постановою Верховної Ради України №2760-VI від 02.12.2010 ОСОБА_1 обрано суддею Рівненського апеляційного господарського суду безстроково.

Указом Президента України №295/2018 від 28.09.2018 ОСОБА_1 переведено на роботу на посаду судді Північно-західного апеляційного господарського суду.

На підставі наказу голови Північно-західного апеляційного господарського суду ОСОБА_2 №8-ос/г від 25.07.2022 було припинено трудові відносини із суддею Північно-західного апеляційного господарського суду ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням нею 25.07.2022 шістдесяти п`яти років та припиненням повноважень судді з 26.07.2022.

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Вищої ради правосуддя із заявою від 24.05.2022 про звільнення з посади судді Північно-західного апеляційного господарського суду у відставку.

У період відсутності повноважного складу Вищої ради правосуддя 25.07.2022 судді ОСОБА_1 виповнилось шістдесят п`ять років і її повноваження як судді припинилися відповідно до п.1 ч.7 ст.126 Конституції України з 26.07.2022.

Подана ОСОБА_1 заява про звільнення з посади судді Північно-західного апеляційного господарського суду у відставку не була розглянута Вищою радою правосуддя у строк, встановлений ч.3 ст.116 Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1402).

14.02.2023 за результатами розгляду заяви від 24.05.2022 Вищою радою правосуддя було прийнято рішення №39/0/15-23, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади судді Північно-західного апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку, відповідно до пункту 2 якого, право на нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання виникло у ОСОБА_1 з наступного дня після досягнення нею шістдесяти п`яти років.

Відповідно до наказу №1-oc/г від 16.02.2023 в.о. голови Північно-західного апеляційного господарського суду ОСОБА_3 , до трудової книжки ОСОБА_1 внесено запис про звільнення її з посади судді Північно-західного апеляційного господарського суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя №39/0/15-23 від 14.02.2023.

20.02.2023 позивачка звернулася до ГУ ПФУ із заявою про призначення їй довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону №1402 у зв`язку зі звільненням з посади у відставку з 26.07.2022.

Судом встановлено, що з 26.07.2013 позивачка перебуває на обліку в ГУ ПФУ та отримує пенсію, що призначена відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

З 20.02.2023, відповідно до поданої заяви та документів, позивачку було переведено на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону №1402, з розрахунку 62% суддівської винагороди.

Рішення про призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 26.07.2022 пенсійним органом прийнято не було.

Вважаючи протиправною бездіяльність ГУ ПФУ, яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати щомісячного грошового утримання судді у відставці за період з 26.07.2022 по 14.02.2023, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі фактично мало місце припинення повноважень судді ОСОБА_1 на підставі ст.126 Конституції України та ст.120 Закону №1402, а тому право на відставку та отримання довічного грошового утримання кореспондує з фактом припинення повноважень, яке мало місце 26.07.2022, а не з фактом його юридичного оформлення рішенням Вищої ради правосуддя. Суд дійшов висновку, що зважаючи на встановлені у справі обставини, відповідач невірно визначив дату призначення позивачці щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки позивачка набула право на призначення такого утримання саме з 26.07.2022, тобто з наступного дня після досягнення 65 років. Несвоєчасне звернення позивачки за призначенням щомісячного довічного грошового утримання зумовлено неприйняттям Вищою радою правосуддя рішення про звільнення у відставку у встановлений законом строк, що не може позбавляти її права на отримання щомісячного довічного грошового утримання, яке є фінансовою гарантією незалежності суддів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Підставою для звільнення судді є, зокрема подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів визначає Закон №1402, який забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до ч.1 ст.142 Закону №1402, судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (ч.2 ст.142 Закону №1402).

Згідно ч.3 ст.142 Закону №1402, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України (ч.5 ст.142 Закону №1402).

Відповідно до абз.4 п.34 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Порядок подання документів для призначення та виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України затверджений постановою Правління ПФУ №3-1 від 25.01.2008, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №200/14891 (далі - Порядок №3-1).

Відповідно до абз.1 п.2 розділу І Порядку №3-1, заява про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 1) подається до управлінь ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаних управлінь (далі - органи, що призначають щомісячне довічне утримання) через уповноважену особу суду за останнім місцем роботи.

Відповідно до п.3 розділу І Порядку №3-1, щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку або звільнення / припинення повноважень судді Конституційного Суду України (далі - звільнення судді з посади), якщо звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади.

У разі звернення пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня звернення за його призначенням.

Відповідно до абз.1 п.4 розділу І Порядку №3-1, днем звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання вважається день прийняття органом, що призначає щомісячне довічне грошове утримання, заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання та документів, перелік яких наведено в розділі ІІ цього Порядку.

Згідно п.2 розділу 2 Порядку №3-1, до заяви про призначення щомісячного довічного утримання додаються, зокрема, копія рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади; розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 4).

За змістом ст.18 Закону України Про Вищу раду правосуддя, Вища рада правосуддя є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.

Колегія суддів зазначає, що саме Вища рада правосуддя ухвалює рішення про звільнення судді з посади, а тому встановлення права на нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання та визначення дати, з якої відповідне право може бути реалізоване, належить до компетенції Вищої ради правосуддя.

При цьому, визначальним, на думку колегії суддів, є те, що з 24.02.2022 по 11.01.2023 був відсутній повноважний склад Вищої ради правосуддя.

Таким чином, у встановлений ч.3 ст.116 Закону №1402 строк, заява позивачки розглянута не була.

12.01.2023 повноважний склад Вищої ради правосуддя було відновлено.

Судом встановлено, що 25.07.2022 позивачці виповнилося 65 років, а тому відповідно до ст.120 Закону №1402, саме 26.07.2022 її повноваження судді припинилися, правосуддя відтоді вона не здійснювала та суддівську винагороду не отримувала.

Як видно з матеріалів справи, 25.05.2022 до Вищої ради правосуддя за вхідним №227/0/6-22 надійшла заява судді Демидюк О.О. від 24.05.2022 про звільнення її з посади судді Північно-західного апеляційного господарського суду у відставку відповідно до п.4 ч.6 ст.126 Конституції України.

Згідно рішення Вищої ради правосуддя №39/0/15-23 від 14.02.2023 Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Північно-західного апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку, суддя Північно-західного апеляційного господарського суду ОСОБА_1 мала законні очікування на звільнення з посади судді у відставку у встановлений законом строк і, відповідно, на встановлені законом гарантії судді у відставці.

З приводу цього, суд першої інстанції вірно врахував, що несвоєчасний розгляд заяви судді Північно-західного апеляційного господарського суду ОСОБА_1 про звільнення у відставку поза межами визначеного законом строку для такого розгляду (1 місяць), хоч і зумовлений об`єктивними обставинами, які цьому передували, та не залежав від волевиявлення судді, призвів до зниження рівня гарантій незалежності судді.

Більше того, колегія суддів враховує, що Вища рада правосуддя з метою забезпечення реалізації гарантованого права судді ОСОБА_1 на звільнення у відставку та недопущення зниження рівня гарантій незалежності судді, керуючись ст.ст.22, 126, 131 Конституції України, ст.ст.3, 30, 34, 55 Закону України Про Вищу раду правосуддя, вирішила : 1. Звільнити ОСОБА_1 з посади судді Північно-західного апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку. 2. Встановити, що право на нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання виникло у ОСОБА_1 з наступного дня після досягнення нею шістдесяти п`яти років.

При цьому, суд першої інстанції слушно зауважив, що у даній справі фактично мало місце припинення повноважень судді ОСОБА_1 на підставі ст.126 Конституції України та ст.120 Закону №1402, а тому право на відставку та отримання довічного грошового утримання кореспондує з фактом припинення повноважень, яке мало місце 26.07.2022, а не з фактом його юридичного оформлення рішенням Вищої ради правосуддя.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач невірно визначив дату призначення позивачці щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки вона набула право на призначення такого утримання саме з 26.07.2022, тобто з наступного дня після досягнення 65 років, а не з 20.02.2023 на підставі рішення про перерахунок пенсії №77 від 27.04.2023 (вид перерахунку - перехід з виду на вид; підстава - заява від 20.02.2023)).

Відповідачем не враховано, що несвоєчасне звернення позивачки за призначенням щомісячного довічного грошового утримання зумовлено неприйняттям Вищою радою правосуддя рішення про звільнення у відставку у встановлений законом строк, що не може позбавляти позивачку права на отримання щомісячного довічного грошового утримання, яке є фінансовою гарантією незалежності суддів, на чому також наголошувала Вища рада правосуддя у своєму рішенні №39/0/15-23 від 14.02.2023.

Колегія суддів зазначає, що щомісячне довічне грошове утримання, яке є спеціальним видом грошового забезпечення судді у відставці, виплачується за рахунок коштів державного бюджету, а не коштів Пенсійного фонду, та не відноситься до жодного з видів пенсійних виплат, визначених у статтях 9, 10 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

За своєю правовою природою щомісячне довічне грошове утримання, на відміну від пенсії на загальних підставах, є гарантованою державою щомісячною грошовою виплатою, що служить забезпеченням належного матеріального утримання судді, яка призначається і нараховується державою за результатом багаторічної праці особи саме на суддівській посаді, виплачується лише за умови наявності встановленого законом стажу роботи на посаді судді та є складовою правового статусу судді, як фінансова гарантія незалежності суддів.

Таким чином, у випадку призначення особі пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону №1402, має місце призначення довічного грошового утримання судді у відставці за правилами Порядку №3-1, а не переведення чи перерахунок пенсії відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

У мотивувальній частині рішення від 18.02.2020 по справі №2-р/2020 Конституційний Суд України зазначив, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абз. 4 п.п.3.1 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 №10-рп/2013).

Таким чином, право судді на відставку не може ставитись у залежність від неможливості компетентних органів виконувати через певні обставини свої повноваження, інше тлумачення свідчило б про порушення права судді на відставку, що є конституційною гарантією незалежності суддів та передбачено п.4 ч.6 ст.126 Конституції України.

Отже, зважаючи на встановлені у справі обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог, враховуючи принцип юридичної визначеності, як складову частину поняття верховенства права, з метою відновлення прав та інтересів позивачки, за захистом якої вона звернулася до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішено та зобов`язання ГУ ПФУ здійснити нарахування та виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці за період з 26.07.2022 по 19.02.2023, з урахуванням раніше виплачених сум пенсії за віком.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2023 року по справі №460/18016/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук