Справа № 160/13338/20
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2024-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 лютого 2024 року м. Дніпросправа № 160/13338/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Прокопчук Т.С., Щербака А.А.,

за участю секретаря судового засідання Темченко Є.П.

за участю:

представника Військової частини НОМЕР_1 Шурбук Р.В.

прокурора Таушан Д.А.

представника відповідача: Морозова В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.08.2021, (суддя суду першої інстанції Букіна Л.Є.), прийняте в порядку спрощеного провадження в місті Дніпрі, в адміністративній справі №160/13338/20 за позовом Виконувача обов`язків військового прокурора Криворізького гарнізону в інтересах держави в особі Міністервства внутрішніх справ України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про відшкодування збитків,

У С Т А Н О В И В :

Виконувач обов`язків військового прокурора Криворізького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України звернувся до суду з адміністративним позовом про стягнення з ОСОБА_1 збитків у розмірі 909 299.58 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач під час виконання службових обов`язків допустив неналежне виконання службових обов`язків, чим заподіяв шкоду державі на суму 909 299,58 грн., яка в добровільному порядку ним не відшкодована.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 16.08.2021 задовольнив адміністративний позов Виконувача обов`язків військового прокурора Криворізького гарнізону в інтересах держави в особі Міністра внутрішніх справ України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Стягнув з ОСОБА_1 збитки у розмірі 909 299,58 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що підстави для стягнення з відповідача суми збитків у розмірі 909 299.58 грн відсутні. В діях відповідача відсутні склад правопорушення та умисел. Також, не доведеним є розмір матеріальних збитків, що заявлені до стягнення.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.08.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 у справі №160/13338/20 скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 27.04.2023 скасовано постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30.08.2022. Справу №160/13338/20 направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.05.2023 судом прийнято справу №160/13338/20 до свого провадження.

Верховний Суд скасовуючи постанову Третього апеляційного адміністративного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зазначив про необхідність визначення судом достатності підстав для звернення прокурора із позовом в цій справі. Також, Верховний Суд звернув увагу на неправильну позицію суду апеляційної інстанції з приводу того, що оскільки станом на час звернення прокурора до суду із позовною заявою положення №243/95-ВР втратило чинність підстав для стягнення з позивача коштів немає. Верховний Суд зауважив, що Закон №160-ІХ не скасував та не пом`якшив відповідальність за заподіяння шкоди під час служби військовослужбовцем.

Вирішуючи спір між сторонами колегія суддів виходить із такого.

Стосовно повноважень Виконувача обов`язків військового прокурора Криворізького гарнізону Південного регіону України на звернення до суду з позовом в інтересах Міністерства внутрішніх справ та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

За приписами ч. 2 ст. 19 Основного Закону органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положеннями частин 3-4 статті 53 КАС України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 1697-VІІ прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За положеннями частин першої, третьої цієї статті прокурор вправі представляти інтереси громадянина або держави в суді, представництво яких полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких повноважень обґрунтовуються прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Із наведених нормативних положень вбачається, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Основний Закон та ординарні закони не дають переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак встановлюють оцінні критерії, орієнтири й умови, коли таке представництво є можливим. Здійснювати захист інтересів держави в адміністративному суді прокурор може винятково за умови, коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Існування інтересу і необхідність його захисту має базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і переслідувати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не має обмежуватися тільки визначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати існування права на таке представництво або, інакше кажучи, пояснити (показати, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор, а не органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, які мають компетенцію на звернення до суду, але не роблять цього. Знову ж таки, таке обґрунтування повинно основуватися на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію в динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний сам реалізувати своє право на судовий захист.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити й описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а виокремити ті ознаки, за якими його можна віднести до виняткового випадку, повинен зазначити, що відбулося порушення або існує загроза порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

У зв`язку з наведеним, треба зазначити, що закон не передбачає право прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому.

Процесуальні і матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбувалося з порушенням встановленого законом порядку.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України в Рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Такі правові висновки та їх обґрунтування містяться у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 826/3492/18, від 01 червня 2022 року у справі № 260/1815/21 та від 01 грудня 2022 року у справі № 260/1692/21.

Крім того, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 826/13768/16) щодо здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді зазначила таке.

Частиною третьою статті 23 Закону № 1697-VІІ передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно ж із частиною четвертою статті 23 цього Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Водночас прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для цього прокурор має право:

1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом;

2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні також послалася на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, згідно з яким Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зокрема зазначив, що за змістом частини третьої статті 23 Закону № 1697-VІІ прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наведені вище положення законодавства регламентують порядок та підстави здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді в межах правил участі в судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Ці висновки є релевантними і до справи, що розглядається.

У розвиток цього підходу Суд звертає увагу, що підстави для представництва повинні існувати на час звернення до суду і повинні бути доведені відповідними доказами. Прокурор повинен надати суду докази, які свідчать про те, що відповідний орган державної влади (інший суб`єкт владних повноважень) не здійснює захисту інтересів держави або здійснює його неналежним чином. Такими доказами, зокрема, можуть бути звернення прокурора до відповідного органу щодо захисту інтересів держави, відповіді на них та інші письмові докази, що стосуються справи. Самого лише твердження прокурора про те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви до розгляду недостатньо.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

Як видно з матеріалів справи, 10.09.2020 Військова прокуратура Криворізького гарнізону Південного регіону України звернулась з листом до Міністерства внутрішніх справ, в якому вказав на обставини нанесення відповідачем матеріальної шкоди державі на суму 909 299.58 грн. Повідомлено, що у разі невжиття Міністерством внутрішніх справ України з військовою частиною НОМЕР_1 в розумні строки заходів представницького характеру з питань захисту інтересів держави та стягнення коштів з ОСОБА_1 , військовою прокуратурою відповідно до вимог ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» до суду, буде пред`явлений відповідний позов в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України та військової частини НОМЕР_2 про відшкодування завдання завданих збитків.

Відповіді на вказаний лист від МВС не надійшло.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що прокурор дотримався порядку визначеного ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» та у зв`язку з неотримання відповіді від МВС України та не реалізацією останнім свого права на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, прокурор набув повноважень на звернення до суду із позовом в інтересах держави.

Відповідні обґрунтування наведені прокурором і в адміністративному позові.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано розглянув справу по суті позовних вимог та правильно виходив з того, що у прокурора наявні повноваження на звернення до суду з позовом в цій справі.

Розглядаючи справу по суті вимог суд виходить із наступного.

Судом встановлено та із матеріалів справи слідує, що відповідач є військовослужбовцем та ніс службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної Гвардії України на посаді старшого солдата за контрактом.

Відповідно до висновку службового розслідування від 17.02.2020 року за фактом заподіяння відповідачем шкоди, завданої неналежним виконанням службових обов`язків слідує, що заподіяна шкода, що полягала у пошкодженні автомобіля МАЗ-5316 рн 7146Ф4 з причепом МАЗ-892600 на загальну суму 909 299,58 грн. є такою, що була утворена з необережності в результаті порушення п.п.12.1, 12.4, 12.9 (б) ПДР.

Згідно з довідкою - розрахунком загальна сума шкоди заподіяної відповідачем державі внаслідок пошкодження автомобіля з причепом складає 909 299,58 грн.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем завдана шкода неналежним виконанням службових обов`язків, у зв`язку з чим достатніми є підстави для стягнення з нього шкоди.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Одним із доводів апеляційної скарги відповідача є посилання на несправність транспортного засобу. Заявник зазначає, що уникнути ДТП було неможливо, адже педаль керування робочої гальмової системи повернулась у зворотє положення та поверталась, у зв`язку з чим, загальмувати було неможливо.

Відповідно до ст. 8 Закону №160- ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.

У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).

Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.

Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.

Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Наказ доводиться до винної особи під підпис.

У разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.

Так, з метою виявлення обставин заподіяння ОСОБА_1 шкоди державі в лютому 2020 року було призначене та проведене службове розлідування.

Відповідно до висновку службового розслідування, в ході розслідування було встановлено, що 18.03.2019 водій військової частини НОМЕР_1 НГУ старший солдат за контрактом ОСОБА_1 при керуванні автомобілем МАЗ 5316 (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) з причепом МАЗ 892600 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ) внаслідок порушення ПДР скоїв дорожньо-транспортну пригоду, результатом чого стало травмування пасажира вказаного автомобіля старшого водія (автобуса, мікроавтобуса) 2-го відділення 1-го патрульного взводу на автомобілях патрульної роти на автомобілях старшину ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно кримінального центру МВС України №32/10.1/189 від 23.08.2019 в діях водія старшого солдата за контрактом ОСОБА_1 з керування автомобілем МАЗ 5316 (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) з причепом МАЗ 892600 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ) вбачається невідповідність вимогам п.п. 12.1, 12.4, 12.9 (б) ПДР України. Невідповідність дій водія вимогам п. 12.1 ПДР, з технічної точки зору перебуває в причиновому звз`язку із настанням ДТП.

Відповідно до звітів про оцінку майна № 040/МУ-19 та 042/МУ-19 від 25.11.2019 оціночна вартість матеріальних збитків, причинених власнику КТЗ МАЗ 5316, р/н НОМЕР_3 , та КТЗ МАЗ 892600, р/н НОМЕР_4 , склала 875 494 грн та 33805.58 грн відповідно.

Під час службового розслідування було опитано старшого техніка (з безпеки дорожнього руху) начальника контрольно-технічного пункту старшого прапорщика ОСОБА_3 , який пояснив, що 18.03.2019 білизько 07:15 до нього звернувся старший солдат за контрактом ОСОБА_1 щодо перевірки технічного стану автомобіля МАЗ 5316 (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) з причепом МАЗ НОМЕР_5 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ). Під час перевірки транспортних засобів не було виявлено недоліків, про що ним були проставлені відмітки в Книзі огляду (перевірки) машин та дорожньому листі.

Також, в ході розслідування був опитаний старший солдат ОСОБА_4 , який пояснив, що 18.03.2019 він виконував обов`язки чергового парку. Приблизно о 07:15 після підготовки транспортного засобу та перевірки його технічного стану старший солдат ОСОБА_1 надав йому дорожній лист на автомобіль МАЗ 5316 (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) з причепом МАЗ НОМЕР_5 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ). Після чого старший солдат ОСОБА_4 здійснив перевірку правильності оформлення дорожного листа, наявності в ньому всіх відповідних записів та підписів посадових осіб, відмітки про проходження медичного огляду. Потім він зробив запис у дорожньому листі, заповнив журнал реєстрації виходу та повернення машин і надав вказівку днювальному парку щодо випуску машини з парку.

Опитаний в ході службового розслідування старший солдат ОСОБА_1 пояснив, що прибувши до військової частини НОМЕР_2 приблизно о 07:10 перевірив технічний стан автомоблія та причепа, наявність водійськового інструменту та документів, потім взявши дорожній лист направився до медичного пункту для проходження медичного огляду перед виїздом. Після огляду направився до парку та прдставив автомобіль та причеп на перевірку начальнику КПТ. Після виїзду з парку він зупинив автомобіль на доріжці біля приміщення штабу для завантаження майна. По закінченню завантаження було проведене шикування та перевірку особового складу, зброї, спорядження та віддано наказ на здійснення маршу. Близько о 9:00 автомобілі проїхали КПП військової частини. Приблизно 12:20 18.03.2019 він прибув на військове стрільбище, де розпочалось розвантаження особового складу та майна. Після розвантаження автомобіля та причепа прийшов старшина ОСОБА_2 , прийняв автомобіль у старшого прапорщика ОСОБА_5 та дав команду водієві на здійснення маршруту до пункту постійної дислокації. Приблизно через 30-40 хвилин руху старшина ОСОБА_2 заснув. Під час руху по вулиці Гетьманська зі швидкістю 70-80 км/год після проїзду «лежачих поліцейських» на заокругленій ділянці дороги ОСОБА_1 не впорався з керуванням та допустив виїзд автомобіля за межі проїзної частини з подальшим зіткеннням з деревом. Після чого отямився в лікарні. Просив про наданння йому дозволу щодо відновлення та ремонтування автомобіля МАЗ 5316 (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) з причепом МАЗ НОМЕР_5 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ) власними силами та за власний кошт.

Комісією було встановлено, що солдат за контрактом ОСОБА_1 на автомобілі МАЗ 5316 (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) з причепом МАЗ НОМЕР_5 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ) здійснив рух зі швидкістю 70-80 км/год, яка перевищує допустиму швидкість руху в населених пунктах 50 км/год, тобто дії вказаного водія суперечили вимогам п. 12.4, 12.9 (б) ПДР України.

Комісія зазначила, що оскільки старший солдат за контрактом ОСОБА_1 на заокругленній дорозі не впорався з керуванням автомобіля, допустивши його неконтрольований виїзд за межі проїзної частини, де відбувся контакт з перешкодою, слід вважати, що обрана водієм швидкість руху була небезпечною у відповідних дорожніх умовах, котрі мали місце на момент ДТП, і дії зазначеного водія не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР, що з технічної точки зору обумовило настання події. В діях старшого солдата ОСОБА_1 з керування автомобілем МАЗ 5316 (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) з причепом МАЗ НОМЕР_5 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ) вбачається невідповідність вимогам п. 12.1 ПДР, з технічної точки зору вказані дії перебувають в причиному зв`язку з заподіяною шкодою.

Дослідивши висновок службового розслідування судом встановлено, що відповідач самостійно перевіряв технічний стан автомобіля та причепа перед виїздом, також перевірку було здійснено старшим солдатом ОСОБА_4 .. За наслідками перевірки несправностей виявлено не було, відповідачем було прийнято автомобіль та причеп для умов виконання завдання «повернення до пункту постійної дислокації», без зауважень, про що свідчать відповідні записи в книзі обілку виїздів, копії яких долучені до висновку розслідування.

Під час службового розслідування відповідач, надаючи особисті пояснення, не зазначав про наявність будь-яких несправностей гальмової системи автомобіля, натомість визнав факт перевищення ним дозволеної швидкості руху на відповідній ділянці дороги.

Водночас, висновком експерта підтверджено, що в діях водія старшого солдата за контрактом ОСОБА_1 з керування автомобілем МАЗ 5316 (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) з причепом МАЗ НОМЕР_5 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ) вбачається невідповідність вимогам п.п. 12.1, 12.4, 12.9 (б) ПДР України. Невідповідність дій водія вимогам п. 12.1 ПДР, з технічної точки зору перебуває в причиновому зв`язку із настанням ДТП.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи відповідача з приводу того, що ДТП сталося внаслідок несправності гальомової системи автомобіля є необгрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами службового розслідування.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що його не було притягнуто до адміністративної відповідальності за фактом ДТП, також в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, відтак і підстави для застосування матеріальної відповідальності відсутні.

Колегія суддів з цього приводу зазначає, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Тобто, матеріальна відповідальності є різновидом юридичної відповідальності віськовослужбовці, підставою для її застосування є наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; вина особи в завданні шкоди. При цьому, можливість застосування матеріальної відповідальності жодних чином не залежить від встановлення в її діях складу адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Водночас, суд зазначає таке.

Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначає Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (яке було чинним на час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 18 березня 2019 року, далі - Положення №243/95-ВР).

Відповідно до пункту 2 Розділу І Положення №243/95-ВР відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

Зі змісту пункту 3 Розділу І Положення №243/95-ВР вбачається, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.

Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду (пункт 4 Розділу І Положення №243/95-ВР).

Згідно з пунктом 8 Розділу І Положення №243/95-ВР залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.

Відповідно до п. 10 Розділу ІІ Положення 243/95-ВР Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами,

порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть

матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не

більше місячного грошового забезпечення.

Пунктом 13 Розділу ІІІ Положення №243/95-ВР встановлено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Приписи Положення №243/95-ВР втратили чинність у зв`язку із набранням чинності нормами Закону України від 03 жовтня 2019 року №160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон №160-IX), тобто з 31 жовтня 2019 року.

Відповідно до ст. 3 Закону №160-ІХ, в редакції чинній на час звернення до суду з цим позовом, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

У відповідності до ст 5 Закону №160-ІХ, особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

У відповідності ж до ч 1 ст. 6 Закону №160-ІХ, особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 Цивільного кодексу України закони та інші нормативно-правові акти, у тому числі акти цивільного законодавства, не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), згідно з яким дію нормативно-правового акта в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України у Рішенні № 6-рп від 19 квітня 2000 року у справі про зворотну дію кримінального закону у часі визначив, що «Суть зворотної дії у часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їхні приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Для відносин, які мають тривалий характер, зворотна дія означає неможливість застосування норми «нового» нормативно-правового акта щодо відносин, які виникли до набуття ним чинності, але продовжують існувати. У такий спосіб відбувається змішування зворотної та безпосередньої дії нормативно-правового акта в часі, чим заперечується можливість негайного застосування норми права.

Отже, на момент дорожньо-транспортної пригоди (18 березня 2019 року), тобто на момент виникнення спірних правовідносин діяло Положення №243/-95-ВР, 03.10.2020 вказане положення втратило чинність із набуттям чинності Законом №160-ІХ, який не пом`якшує та не скасовує матеріальну відповідальність військовослужбовців.

Відтак, саме Положення №243/-95-ВР підлягало застосуванню при визначенні підстав та меж застосування матеріальної відповідальності соладата ОСОБА_1 за завдану державі шкоду та визначення розміру стягнення.

Водночас порядок реалізації матеріальної відповідальності визначений ст. 8 Закону №160-ІХ.

Як видно з висновку службового розслідування, комісією встановлено, що вина старшого солдата ОСОБА_1 , який виконував обов`язки водія патрульної роти на автомобілях полягає у тому, що він не дотримався вимог п. 12.1, 12.4, 12.9 (б) ПДР України та заподіяв військовій частини НОМЕР_2 шкоди неналежним виконанням своїх службвих обов`язків, що потягло матеріальні збитки державі в особі військової частини НОМЕР_2 на гальну суму 909299.58 грн. Комісія, визначаючи форму вини відповідача, також вказала, що шкоду заподіяно з необережності, внаслідок неналежного ставлення до виконання службових обов`язків старшим солдатом за контрактом ОСОБА_1 .. Фактів розрадання, марнотратства або втрати зброї та боєприпасів, оптичних приладів, не встановлено, але встановлено факт пошкодження транспортних засобів, чим завдано матеріальних збитків.

Тобто, військовою частиною НОМЕР_2 фактично визначено, що відповідач завдав матеріальних збитків державі внаслідок недбалого виконанням ним службових обов`язків, а також порушення вимог ПДР.

Як вже зазначалось, пунктом 8 Розділу І Положення №243/95-ВР визначено, що залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.

Відповідно до п. 10 Розділу ІІ Положення 243/95-ВР Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

Пунктом 13 Розділу ІІІ Положення №243/95-ВР встановлено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Враховуючи те, що Військовою частиною встановлено, що матеріальну шкоду заподіяно відповідачем з необреженості, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, при цьому розслідуванням не встановлено фактів умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети, до відповідача мала бути застосована обмежена матеріальна відповідальність, яка полягає у відшкодуванні військовослужбовцем фактичної шкоди, однак у розмірі не більшому ніж його місячний оклад.

Як вже зазначалось, в силу приписів ст. 8 Закону №160-ІХ за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності. Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.

В судовому засіданні судом з`ясовано, що під час службового розслідування було встановлено вину відповідача у пошкодженні майна в/ч під час неналлежного виконання ним службового завдання. Водночас, представник Військової частини НОМЕР_1 в судовому засіданні пояснив, що за наслідками службового розслідування командиром (начальником) відповідача протягом п`ятнадцяти днів не було прийнято наказу про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної повідальності, із зазначенням в такому наказі суми, що підлягає стягненню.

Тобто, станом на час розгляду справи до відповідача як військовослужбовця не було застосовано матеріальну відповідальність, висновки службового розслідування не реалізовані, а сума відшкодування не визначена у встановленому законом порядку.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що підстави для стягнення з відповідача збитків у розмірі 909 299.58 грн відсутні.

Водночас, як видно з адміністративного позову як на підставу для стягнення з відповідача збитків прокурор посилався як на Положення №243/95-ВР, так і на ст. 1166 ЦК України.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана норма ЦК України визначає загальні підстави та обов`язок по відшукодуванню шкоди в разі заподіяння шкоди майну фізичної чи юридичної особи.

Водночас, відповідно до ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Як вже зазначалось, відповідач на час заподіяння шкоди майну Військової частини, проходив в ній службу старшим солдатом на підставі контракту. Шкоду майну відповідач заподіяв внаслідок ДТП під час виконання службового завдання як військослужбовець.

Тобто майнові відносини між відповідачем та Військовою частиною були засновані на адміністративному підпорядкуванні однієї сторони (відповідача військовослужбовця) іншій (Військовій частині), такі відносини врегульовані Положенням №243/95-ВР, Законом №160-ІХ, а не Цивільним кодексом України.

Крім того, суд апеляційної інстанції, враховуючи суб`єктний склад правовідносин, а також їх специфіку, зазначає, що Положення №243/95-ВР в частині визнання підстав та меж відповідальності, а також Закон №160-ІХ в частині порядку застосування відповідальності у вигляді стягнення шкоди, є спеціальними законодавчими актами у відношенні до спрних відносин у порівнянні з ЦК України. Відтак, норми ЦК України можливо було б застосувати до спірних відносин лише субсидіарно, у випадках визначених законом за наявності певних правових прогалин.

Водночас, колегія суддів констатує, що нормами Положення №243/95-ВР та Закону №160-ІХ в повному обсязі врегулювано питання застосування матеріальної відповідальності до військовослубовців, яка полягає у відшкодуванні завданих збитків в певних межах та за певним порядком, при цьому, вказані нормативні акти не містять в собі приписи щодо можливості застосування норм ЦК України для визначення додаткових підстав для стягнення шкоди з військовослужбовців.

За таких обставин, колегія суддів вважає посилання прокурора на приписи ст. 1166 ЦК України як на підству для стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі вартості пошкодженого майна необгрунтованим.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведене та прийняв рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми збитків без наявних на те правових підстав.

Відповідно до чт. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетрвоського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 в адміністративній справі 160/13338/20 - скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Виконувачу обов`язків військового прокурора Криворізького гарнізону в інтересах держави в особі Міністервства внутрішніх справ України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Повне судове рішення складене 19.02.2024.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.А. Щербак