Справа № 240/19891/23
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2024-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року м. Житомир

справа № 240/19891/23

категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №007096 від 27.06.2023.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 27.06.2023 №007096 до позивача застосовано штраф у сумі розміром 17000грн за порушення ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Однак, накладення штрафу за порушення, встановлені під час перевірки транспортного засобу марки ЗИЛ 131, державний номерний знак НОМЕР_1 , на думку позивача, є необґрунтованим. Зазначає, що притягнення його до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є неправомірним, оскільки: відповідно до змісту зазначеної статті за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи; в оскаржуваній постанові чітко не зазначено суті порушення та конкретну норму закону, яка порушена.

Вказує, що відповідно норм чинного законодавства не є автомобільним перевізником, внаслідок чого застосування до нього, як лише власника транспортного засобу адміністративно-господарського штрафу є неправомірним.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 11.07.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи ( у порядку письмового провадження).

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження направив до суду відзив на позовну заяву (за вх.№51817/23), у якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування зазначає, що під час перевірки транспортного засобу, який належить ФОП ОСОБА_1 встановлено, що водієм ОСОБА_2 здійснювалося перевезення обрізків деревини за відсутності документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Жодних документів, які б свідчили про використання транспортного засобу на законних підставах іншими особами, зокрема водієм, не було надано.

За результатами перевірки транспортного засобу складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №006071 від 19.05.2023.

Під час оформлення виявленого порушення у водія транспортного засобу не було жодних зауважень та заперечень до перевіряючих стосовно зафіксованого порушення, про що свідчить його особистий підпис в акті перевірки.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 15 травня 2023 видано направлення №013995 на проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортних засобів за додержанням законодавства про автомобільний транспорт згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006, в період з 15.05.2023 по 21.05.2023 (а.с.25 зворот).

19 травня 2023 року посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті було проведено перевірку транспортного засобу щодо додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, марки ЗИЛ 131, державний номерний знак НОМЕР_1 .

За результатами проведеної перевірки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 19.05.2023 №006071 (далі - акт перевірки), у якому зафіксовано, що при перевірці транспортного засобу марки марки ЗИЛ 131, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , встановлено порушення вимог чинного законодавства: здійснення внутрішніх вантажних перевезень без дозвільних документів перелік, яких визначено ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», п.11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363, у тому числі порушення. відповідальність за які передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт" - на момент перевірки у водія відсутня товарно-транспортна накладна встановленої форми, зразка та поліс обов"язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті у водія.

Вказані документи були передані начальнику Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті для вирішення питання щодо притягнення перевізника до адміністративно-господарської відповідальності.

26.05.2023 відповідач направив позивачу лист за вих.№38458/24/24-23, у якому повідомив про розгляд 27.06.2023 справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт. Вказаний лист та копія акту перевірки №006071 від 19.05.2023 направлені на адресу позивача рекомендованим листом №530 з повідомленням про вручення (а.с.28 - 28 зворот).

27.06.2023 начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті розглянуто акт перевірки та винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №007096, відповідно до якої до ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі розміром 17000 грн (а.с.29).

Позивач не погоджуючись із постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення) Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є: реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті.

Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює контроль за додержанням перевізниками вимог режиму праці та відпочинку, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (підпункт 19 пункту 5 Положення).

Відтак, саме на Укртрансбезпеку покладені повноваження щодо реалізації державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування.

Відповідно до абзаців другого, десятого пункту 15 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567, під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання водієм режиму праці та відпочинку.

Пункт 21 вказаного Порядку передбачає, що у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Судом встановлено, що під час контрольного заходу, належним на праві приватної власності ОСОБА_1 вантажним транспортним засобом марки ЗИЛ 131, державний номерний знак НОМЕР_1 , водієм ОСОБА_2 , здійснювалося внутрішнє вантажне перевезення дров"яних обрізків, що в свою чергу підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та актом перевірки №006071.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Таким чином, вказаний у ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт" перелік документів не є вичерпним, тобто законодавцем передбачено можливість доповнити цей перелік іншими визначеними законодавством документами.

Абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 №207, відповідно до п.п. 1, 2 якого:

1) для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах:

- фотокопія ліцензії, засвідчена автомобільним перевізником, або ліцензійна картка;

- товарно-транспортна накладна;

- посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

- реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом;

- талон про проходження державного технічного огляду;

- поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Для водія юридичної особи необхідним є також дорожній лист з відмітками про проведення передрейсових медичного огляду водія та огляду технічного стану транспортного засобу;

2) для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб:

- накладна або інший документ, який підтверджує право власності на вантаж;

- посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

- реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом;

- талон про проходження державного технічного огляду;

- поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Крім того, згідно з пунктом 1.1 статті 1 Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 №1961-IV (далі - Закон №1961-IV) страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

На підставі пункту 1.8. статті 1 Закону №1961-IV страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

В той же час, постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.1996 року №959 затверджено Положенням про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті (далі - Порядок №959).

Зокрема, пунктом 1 Положення №959 визначено порядок здійснення обов`язкового страхування від нещасних випадків на транспорті пасажирів залізничного, морського, внутрішнього водного, автомобільного і електротранспорту, крім внутрішнього міського, під час поїздки або перебування на вокзалі, в порту, на станції, пристані, а також працівників транспортних підприємств незалежно від форм власності та видів діяльності, які безпосередньо зайняті на транспортних перевезеннях (далі - водії), а саме: водіїв автомобільного, електротранспорту: машиністів і помічників машиністів поїздів (електровозів, тепловозів, дизель-поїздів); машиністів поїздів метрополітену.

Згідно з пунктами 3, 4 та 5 вказаного Положення кожному застрахованому перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс. Страхувальниками водіїв є юридичні особи або дієздатні громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, які є власниками транспортних засобів чи експлуатують їх і уклали із страховиком договори страхування. Відносини між перевізниками та страховиками щодо страхування пасажирів і водіїв визначаються укладеними між ними договорами доручення та договорами страхування.

Отже, відповідно чинним Положенням №959 передбачено обов`язкове страхування від нещасних випадків на транспорті водія. При цьому, обов`язок забезпечити водія полісом обов`язкового особистого страхування покладається саме на перевізника, який є власником транспортного засобу чи експлуатує його.

Водночас, існування договору (полісу) особистого страхування водія - ОСОБА_2 під час керування транспортним засобом ЗИЛ 131, державний номерний знак НОМЕР_1 , судом не встановлено, оскільки позивач заперечує факт надання послуг з перевезення, що в свою чергу виключає виконання вказаного обов"язку.

Окрім того, згідно з п.11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 (далі - Правила №363), основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Відповідно до п.11.2 Правил №363, оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

За п.11.3 Правил №363 товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках.

Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом.

Відповідно до п.11.4. Правил №363 після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники.

Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 у справі №815/3310/17 зазначив, що товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг.

Таким чином, ТТН підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів.

Позивач стверджує, що в межах спірних правовідносин водій ОСОБА_2 здійснював перевезення власного вантажу, тобто для власних потреб, а тому водій не зобов`язаний був мати товарно-транспортну накладну, наявність якої необхідна при перевезенні вантажу на договірних умовах.

Отже, доводи позивача щодо протиправності спірної постанови зводяться до того, що позивач не є автомобільним перевізником, а отже, суб`єктом відповідальності за статтею 60 Закону №2344-III.

Суд звертає увагу, відповідно до вищевказаних положень Постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 №207, передбачено, що у випадку здійснення вантажних перевезень для власних потреб водій фізичної особи-підприємця, що здійснює такі перевезення, зобов`язаний мати на момент проведення перевірки, зокрема, накладну або інший документ, який підтверджує право власності на вантаж.

Ураховуючи вказані вище норми водій, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, зобов`язаний мати на момент проведення перевірки товарно-транспортну накладну, а у випадку перевезення для власних потреб - накладну або інший документ, який підтверджує право власності на вантаж.

Судом встановлено, що на момент проведення рейдової перевірки водієм ОСОБА_2 надано накладну №2 від 19.05.2023 відповідно до змісту якої "відпущено" - ОСОБА_2 , "від кого прийнято" - ФОП ОСОБА_1 , "вантаж, що перевозився" - дров"яні обрізки (обапол) сосна (а.с. 11).

Таким чином, зазначеною накладною №2 від 19.05.2023 підтверджується перевезення ОСОБА_2 вантажу для власних потреб.

Суд погоджується із твердження позивача, що у водія ОСОБА_2 , був відсутній обов`язок мати товарно-транспортну накладну при перевезенні вантажу для власних потреб.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (позивач) є власником транспортного засобу ЗИЛ 131, державний номерний знак НОМЕР_1 , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , що не оспорюється сторонами (а.с.13).

Водночас, позивач зазначає, що 12.04.2023 ним отримано від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 6000 доларів США, при цьому дане зобов"язання забезпечується шляхом притримання автомобіля ЗИЛ 131, державний номерний знак НОМЕР_1 , отримані кошти зобов"язується повернути до 06.08.2023. Вказане підтверджується розпискою про отримання коштів від 12.04.2023 та актом прийому-передачі предмета притримання (автомобіля) згідно з розпискою про отримання коштів від 12.04.2023 (а.с. 9, 10).

Відповідно до ч. 4 статті 828 Цивільного кодексу України договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частина четверта статті 828 Цивільного кодексу України після слів «позички транспортного засобу» була доповнена словами «(крім наземних самохідних транспортних засобів)» відповідно до пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень», прийняття якого, як свідчить Пояснювальна записка до вказаного Закону, мало на меті саме усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень.

Суд вказує, що принцип свободи договору надає можливість сторонам вільно визначати характер та умови договору, що ними укладається.

Таким чином сторони погодили нового користувача транспортного засобу на визначений ними строк.

Підсумовуючи наведене, позивач - ФОП ОСОБА_1 у межах спірних правовідносин не мав статусу автомобільного перевізника, та як наслідок, не є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбаченої абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III.

Суд погоджується з доводами Укртрансбезпеки про те, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу.

Надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але така обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III, Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі №240/22448/20 та від 22 грудня 2021 року у справі №420/3371/21.

Стосовно посилання відповідача на обов`язковість отримання тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб, який передано у користування слід зазначити наступне.

Відповідно до абзацу 4 пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 (далі Порядок №1388), за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Пунктом 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом МВС України від 11.08.2010 №379 (далі Інструкція №379), визначено, що якщо власник ТЗ передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження ТЗ іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ.

Отже, наведені нормативно-правові акти не передбачають обов`язку безпосередньо власника транспортного засобу здійснювати перереєстрацію транспортного засобу при наданні його в позичку іншій особі.

Відсутність тимчасового реєстраційного талону не змінює факту передання транспортного засобу іншій особі на підставі договору позички.

Саме тому суд вказує, що належність особі на праві власності автомобіля сама по собі не є підставою для притягнення її до відповідальності як авто перевізника. У цьому випадку відповідач не надав належні докази того, що 19.05.2023 позивач на зазначеному транспортному засобі надавав будь-кому послуги з перевезення вантажів на замовлення або здійснював таке перевезення як суб`єкт господарювання. що у свою чергу виключає обов"язок оформлення документів, вказаних у акті перевірки, а саме товарно-транспортної накладної встановленої форми та полісу (договору) обов"язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті водія.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що постанова Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області №007096 від 27.06.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу, є протиправною та підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Щодо стягнення на користь позивача понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд не вирішує дане клопотання з підстав відсутності на момент прийняття рішення доказів понесення таких витрат.

В силу приписів ст. 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідн. номер НОМЕР_3 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області (майдан С.П. Корольова, 12, Житомир,10014, ) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу №007096 від 27.06.2023.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі розміром 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 (шістдесят) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 19 лютого 2024 року.

Суддя А.В. Горовенко