Справа № 420/19345/23
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/19345/23
Перша інстанція: суддя Танцюра К.О.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Турецької І.О.,

Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Територіального управління ДСА України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2023р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління ДСА України в Одеській області, Державної судової адміністрації України, третя особа Державна казначейська служба України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ТУ ДСА України в Одеській області, Державної судової адміністрації України, третя особа Державна казначейська служба України, в якому просив:

- визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо нарахування та виплати судді Іллічівського міського суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2021р. по 28 липня 2023р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102грн.;

- зобов`язати ТУ ДСА України в Одеській області провести нарахування та виплату судді Іллічівського міського суду Одеської області ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 1 січня 2021р. по 28 липня 2023р. на підставі ч.2,3 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 2.06.2016р. за №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та надбавки за вислугу років 50%, розмір якого встановлено на 1 січня 2021р. 2 270грн., на 1 січня 2022р. 2 481грн., на 1 січня 2023р. 2 684грн., із врахуванням виплачених сум та утримань, передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що Указом Президента України за №843/2008 від 19 вересня 2008р. його призначено на посаду судді Іллічівського міського суду Одеської області строком на п`ять років та згідно Постанови Верховної Ради України за №445-VІІ від 5 вересня 2013р. він був обраний на посаду судді Іллічівського міського суду Одеської області безстроково.

Позивач вказав, що за період з січня 2021р. по березень 2023р. виплата йому суддівської винагороди здійснювалася не у повному обсязі, оскільки при нарахуванні суддівської винагороди застосовано базовий розмір посадового окладу судді із врахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у сумі 2 102грн., встановленого ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік», ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», що, як зазначив позивач, не відповідає положенню ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого базовий розмір посадового окладу судді визначається, виходячи з «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року», та який станом на 1 січня 2021р. становить 2 270грн., станом на 1 січня 2022р. становить 2 481грн., станом на 1 січня 2023р. становить 2 684грн.

Позивач вказав, що Законами України: «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020р. за №1082- IX, «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 2.12.2021р. за №1928- IX та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 3.11.2022р. за №2710-ІХ не вносилось жодних змін до Закону №1402-VІІІ ні в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, ні до Закону №966-ХІV щодо запровадження спеціального «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».

Тобто, як зазначає позивач, що не існувало жодних законних підстав для фактичного зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою розрахунку суддівської винагороди.

Позивач вважає, що оскільки, змін до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період з грудня 2021р. по лютий 2023р., а також до Закону №966-ХІV щодо визначення прожиткового мінімуму не було внесено, тому законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає та відповідно для спірних правовідносин спеціальними є норми ст.135 Закону №1402- VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Законів України: «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2023р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо нарахування та виплати судді Іллічівського міського суду Одеської області ОСОБА_1 за період з 1 січня 2021р. по 28 липня 2023р. суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2 102грн..

Зобов`язано ТУ ДСА України в Одеській області провести нарахування та виплату судді Іллічівського міського суду Одеської області ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 1 січня 2021р. - по 28 липня 2023р. на підставі ч.2,3 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 2.06.2016р. за №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021р. 2 270грн., на 1 січня 2022р. 2 481грн., на 1 січня 2023р. 2 684грн., з урахуванням надбавки за вислугу років та виплачених сум, утримань, передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В апеляційній скарзі ТУ ДСА України в Одеській області просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, постанови суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року на іншу розрахункову величину, яка ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» за №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2 102грн.) є неправомірною, а тому наявні законні підстави для задоволення вимог.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що Указом Президента України за №843/2008 від 19 вересня 2008р. ОСОБА_1 призначено на посаду судді Іллічівського міського суду Одеської області строком на п`ять років та згідно постанови Верховної Ради України за №445-VІІ від 5 вересня 2013р. ОСОБА_1 обраний на посаду судді Іллічівського міського суду Одеської області безстроково (а.с.8-10).

Згідно штатного розпису на 2021р. Іллічівського міського суду Одеської області, складеного на підставі ст.26 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021», постанови КМУ від 24.05.2017р. за №358, затвердженого 4.01.2021р. начальником ТУ ДСА України в Одеській області Т.Лукашем, розмір посадового окладу судді становить 63 060грн. (а.с.33).

Згідно штатного розпису на 2022р. Іллічівського міського суду Одеської області, складеного на підставі ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022», постанови КМУ від 24.05.2017р. за №358, затвердженого 4.01.2022р. начальником ТУ ДСА України в Одеській області Т.Лукашем, розмір посадового окладу судді становить 63 060грн. (а.с.34).

Згідно штатного розпису на 2023р. Іллічівського міського суду Одеської області, затвердженого 2.01.2023р. начальником ТУ ДСА України в Одеській області Т.Лукашем, розмір посадового окладу судді становить 63 060грн. (а.с.35).

Також, як свідчать матеріали справи, наказом голови Іллічівського міського суду Одеської області від 13.09.2021р. за №10-ос встановлено ОСОБА_1 , судді Іллічівського міського суду Одеської області щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50% від посадового окладу з 16 вересня 2021р., як такому, стаж якого становить 20 років (а.с.12).

На переконання позивача, розмір суддівської винагороди яку він отримує повинен обчислюватися із урахуванням дійсного прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня календарного року, а тому застосування відповідачем спеціального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді є неправомірним та суперечить ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ЗУ «Про прожитковий мінімум», що і стало підставою для звернення із даним позовом в суд.

Перевіряючи правомірність та законність судового рішення суду першої інстанції, з урахуванням підстав, за якими апелянт просить його визначити незаконним та скасувати, судова колегія виходить з наступного.

Так, приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 2.06.2016р. за №1402-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон №1402-VIII) закріплено, що він визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Статтею 4 Закону №1402-VIII визначено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною 2 цієї правової норми суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2)перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII, яка згідно з рішенням Конституційного Суду України №4-р/2020 від 11.03.2020р. діє в редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6.12.2016р. за №1774-VIII, базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2)судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно ст.1 ЗУ «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

У відповідності до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020р. за №1082-IX установлено у 2021р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2 189грн., з 1 липня 2 294грн., з 1 грудня 2 393грн., а для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме: працездатних осіб: з 1 січня 2 270грн., працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня 2 102грн.;

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 2 грудня 2021р. за №1928-IX, установлено у 2022р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2 393грн., з 1 липня 2 508грн., з 1 грудня 2 589грн., а для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме: працездатних осіб: з 1 січня 2 481грн., працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня 2 102грн..

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 3 листопада 2022р. за №2710-IX установлено з 1 січня 2023р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 589грн., а для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме: працездатних осіб 2 684грн.; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2 102грн..

Аналізуючи вищевказане, судова колегія зазначає, що законодавцем фактично було розширено перелік основних соціальних і демографічних груп населення та встановлено окремі розміри прожиткового мінімуму для суддів, оплата праці яких регулюється спеціальним законів. При цьому, розмір прожиткового мінімуму для вказаної категорії осіб встановлено у розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Судова колегія зазначає, що будь-які обмеження судової винагороди не можуть бути застосовані до позивача іншими нормативно-правовими актами, окрім ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», з огляду на наступне.

Приписами ст.8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 11 березня 2020р. у справі №4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року №6-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, від 8 червня 2016 року №4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року №11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року №2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року №6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018).

Відповідно до п.62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001р. №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року №969/2019 (надалі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст.124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

За таких обставин при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно ЗУ «Про судоустрій та статус суддів».

При цьому, Законами України: №1082-ІХ, №1928-ІХ та №2710-IX, як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені:

- ч.2 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами);

- ст.130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).

- ст.1 ЗУ «Про прожитковий мінімум» (встановлює перелік до основних соціальних і демографічних груп населення).

Відповідно до ч.1-4 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Враховуючи вказане, судова колегія приходить до висновку, що положення Законів України: №1082-ІХ, №1928-ІХ та №2710-IX в частині застосування до розрахунку суддівської винагороди розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб 2 102грн. не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, а тому судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що за необхідне застосувати до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії.

Разом з тим, судова колегія, бере до уваги доводи відповідача, що він не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату у вищому розмірі, наголошує, що необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії незалежності суддів.

При цьому, згідно з вимогами ч.4 ст.148 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Апеляційний суд зазначає, що відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, мав першочергово забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету України на 2021 -2023р. на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя.

Такий обов`язок виплати суддівської винагороди випливає також із особливого статусу судді, необхідності неухильного дотримання гарантій його незалежності.

Натомість відповідачем зазначений обов`язок не був виконаний через помилкове застосування до спірних правовідносин норм Законів України: №1082-ІХ, №1928-ІХ та №2710-IX, а не через відсутність відповідних бюджетних призначень.

Положеннями ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ст.1 та 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. за №3477-IV, суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ "Кечко проти України" (заява №63134/00, пункти 23, 26) та "Ромашов проти України" (заява №67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (заява №70297/01) та у справі "Бакалов проти України" (заява №14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Згідно з вимогами ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до положень ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх певним шляхом. При цьому, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно вимог ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно положень ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи положення ст.245 КАС України, захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003р. №3-рп/2003).

Положеннями ст.13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

Поряд з цим, Закони України: №1082-ІХ, №1928-ІХ та №2710-IX фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена ч.2 ст.130 Конституції України і ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2 102грн.) є неправомірною.

Аналогічна правова позиція викладена та узгоджується із практикою застосування норм матеріального права Верховним Судом та його висновками викладеними у постановах від 10.11.2021р. у справі за №400/2031/21 та від 30.11.2021р. у справі за №360/503/21, від 16 серпня 2021р. по справі за №400/1239/21, від 27.07.2023р. у справі за №240/3795/22.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність заміни гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена, а тому наявні законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246, 315, 316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Територіального управління ДСА України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2023р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: І.О. Турецька

Л.П. Шеметенко