Справа № 320/20010/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року Київ справа №320/20010/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинення дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийому у неї декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що відмова відповідача у прийнятті декларації від 17.02.2023 про відмову від іноземного громадянства, оформлена листом №М-319/6/8010-23/8010.4.1/758-23 від 03.03.2023 є протиправною, оскільки у позивача уповноважені органи російської федерації прийняли клопотання про припинення російського громадянства, але у встановлений законодавством російської федерації строк (6 місяців) не видали документа про припинення громадянства, має місце незалежна від неї причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства). Відповідно, на думку позивача, вона має право подати замість документа про припинення іноземного громадянства декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.07.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю та зазначає, що позивачем мала подаватись не декларація про відмову від громадянства рф, а заява про вихід з громадянства рф з поверненням національного паспорту громадянина рф до уповноваженого органу цієї держави. Крім того, у визначений законом термін позивачем не виконано зобов`язання про припинення громадянства рф, не надано підтверджуючих документів про існування незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства та не надано документ про припинення громадянства рф. Зауважує, що позивач станом, на 17.02.2023 не була позбавлена можливості здійснити процедуру виходу з громадянства рф шляхом подання як клопотання (заяви) про припинення іноземного громадянства так і декларації про відмову від громадянства рф до уповноваженого органу цієї держави чи до Консульства рф в Україні (поштою або через представника). Тобто, особи які у визначений період набули громадянство України, та не належить до вказаних вище категорій осіб, не мають підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства.

Зазначає, що чинним законодавством України (прикінцевими і перехідними положеннями Закону №1941-ІХ) не передбачено прийняття декларації про відмову від громадянства за наведених позивачем обставин, а припинення України дипломатичних відносин з рф не впливає на суть правовідносин між сторонами.

З огляду на викладене, вважає, що відповідачем не допущено протиправних дій чи бездіяльності по відношенню до позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , уродженка м. Хмельницький СРСР, перебуваючи в громадянстві російської федерації, 05.05.2021 отримала тимчасове посвідчення громадянина України. Одночасно з отриманням тимчасового посвідчення громадянина України позивач зобов`язувалсь протягом 2 років припинити громадянство російської федерації відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України».

Так, позивач 25.01.2022 звернулась до консульського відділу посольства російської федерації в Україні із заявою про вихід із громадянства російської федерації, яку було зареєстровано за №269100517, про що було видано відповідну довідку від 25.01.2022.

Листом від 14.06.2022 №14962/кд-гр Міністерством іноземних справ російської федерації позивачу було повідомлено, що у зв`язку із припиненням діяльності російських закордонних установ в Україні, заява позивача не була направлена у встановленому порядку для міжвідомчого погодження з МВС росії та ФСБ росії та рішення по ній не приймалось.

09.09.2022 позивач подала заяву про вихід із громадянства російської федерації до консульського відділу посольства російської федерації в Республіці Молдова. Наведене підтверджується довідкою посольства російської федерації в Республіці Молдова від 09.09.2022 №215379060.

Листом від 06.02.2023 №611/ко консульським відділом посольства російської федерації в Республіці Молдова позивача повідомлено, що з приводу заяви про вихід із громадянства російської федерації, що на підставі ч. 2 ст. 19 Федерального закону від 31.05.2022 №62-ФЗ «Про громадянство російської федерації» прийнято рішення про відмову. Рішення прийняте на підставі того, що позивачем не було пред`явлено документ, який би підтверджував право проживання на території Республіки Молдова на строк більше 90 днів.

Листом Міністерства закордонних справ російської федерації від 24.01.2023 №1616/кд-гр повідомлено позивача, що звернення з заявою по питанням громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника, а особою, яка проживає за межами російської федерації та не має місця проживання на території російської федерації до дипломатичного представництва чи консульську установу російської федерації. У випадку виходу із громадянства російської федерації на підставі ч. 2 ст. 19 Федерального закону від 31.05.2002 №62-ФЗ «Про громадянство російської федерації» заявник повинен пред`явити документ, який підтверджує дозвіл повноважного органу іноземної держави на проживання в даній державі ( в разі відсутності цих даних в паспорті заявника).

Зауважено, що з огляду на відсутність у позивача права на проживання в Молдові, підставі для прийняття до розгляду заяви про вихід з громадянства російської федерації немає.

Позивач 02.09.2022, 12.09.2022, 22.09.2022 зверталась в консульський відділ посольства російської федерації в Румунії з заявами про вихід з громадянства російської федерації.

Листом від 13.10.2022 №837-чп/ко консульським відділом посольства російської федерації в Румунії було повідомлено позивача, що для подання на території Румунії заяви з питань зміни громадянства російської федерації необхідно надати оформлене в місцевому підрозділі Головного управління з питань імміграції Румунії дозвіл на проживання в даній державі. В разі відсутності такого документа правових підстав для прийому відповідних документів російським дипломатичним представництвом чи консульською установою в Румуніє немає. З огляду на що позивачу було відмовлено.

Позивач вважаючи, що вона вчинила всі залежні від неї заходи для виходу з громадянства російської федерації, з огляду на що мала право на подання на адресу відповідача декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення іноземного громадянства, з огляду на що вважає відмову незаконною, тому звернулась за захистом своїх прав до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України від 18.01.2001 №2235 «Про громадянство України» (далі Закон №2235).

Згідно дефініції, наведеної у ч.1 ст.1 Закону №2235, громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Статтею 6 Закону №2235 визначені підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Відповідно ч.1 ст.8 Закону №2235, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Згідно ч. 5 ст. 8 Закону №2235, іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2235, зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Пунктами 117, 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України №215 від 27.03.2001 передбачено, що у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Як встановлено судом 26.02.2013 ОСОБА_1 було видано посвідку на постійне проживання в Україні, що підтверджується її копією, яка міститься в матеріалах справи №8.1-2237/2020, яка була надана відповідачем.

29.04.2021 позивачу було видано тимчасове посвідчення громадянина України серія НОМЕР_1 від 05.04.2021 терміном дії до 17.02.2023. Попереджено, що згідно з п. 2 ст. 19 Закону України «Про громадянство України» іноземець, який набув громадянство України і не подав у порядку передбаченому ст. 5 ст. 10 цього Закону, документ про припинення іноземного громадянства або декларацію про відмову від нього, втрачає громадянство України.

Тобто, позивача було попереджено про зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття нею громадянства України, припинити громадянство російської федерації і подати до органу, що видав їй тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства російської федерації, виданий уповноваженим на те органом цієї держави.

Проте позивач зазначає, що у зв`язку з незалежних від неї обставин (нездійснення процедури припинення громадянства консульствами російської федерації внаслідок призупинення прийому громадян в Україні) взяла на себе зобов`язання припинити громадянство російської федерації, а тому 17.02.2023 звернулася до відповідача із заявою про прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, до якої додала саму декларацію з копіями документів, що підтверджують дію цих обставин, на підставі ч. 5 ст. 8 Закону №2235.

В матеріалах справи містяться копії відповідей посольств російської федерації в Румунії, Республіці Молдова, у яких позивачу були надані роз`яснення щодо порядку та умов здійснення процедури виходу з громадянства російської федерації на території відповідних держав, зокрема, вказано, що остання може подати документи лише за наявності дійсного закордонного паспорта громадянина росії та посвідки на проживання у відповідній державі.

На думку суду, вказане є підтвердженням активних дій позивача, спрямованих на вихід із російського громадянства.

Суд враховує той факт, що з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан з 05 год 30 хв 24.02.2022, який діє на час розгляду справи, крім того всі дипломатичні відносини з рф розірвано.

Суд зазначає, що у зв`язку з призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні та зупинення всіх дипломатичних зав`язків з країною-агресором, позивач була позбавлена можливості подання заяви до посольства рф про вихід з громадянства.

У зв`язку з цим, позивач звернулася до відповідача з декларацією про відмову від іноземного громадянства російської федерації, у зв`язку з існуванням незалежних від неї причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства російської федерації.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону №2235, іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Однак, листом відповідача повернуто позивачу декларацію про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з її невідповідністю вимогам чинного законодавства.

Суд враховує, що консульські установи країни агресора, які розміщені на території України, станом на сьогодні закриті та не функціонують, що унеможливлюють отримання документа про припинення громадянства.

У той же час, зміни у зв`язку з військовою агресією рф до законодавства щодо неотримання документа при припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище.

У справі «Рисовський проти України» (п.70-71) Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява №33202/96, п.120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява №48939/99, п.128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява №21151/04, п.72, від 08.04.2008, і «Москаль проти Польщі», заява №10373/05, п.51, від 15.09.2009). У справі «Рисовський проти України» також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного урядування». ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування» передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (серед інших джерел, mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п.58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява №32457/05, п.40, від 13.12.2007 та у справі «Трґо проти Хорватії», заява №35298/04, п.67, від 11.06.2009).

Таким чином, позивач мав повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства рф наразі не є можливим.

Відповідач, вирішуючи питання щодо прийняття/повернення декларації позивача обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не надав мотивованої відмови позивачу в її прийнятті.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі нею саме декларації та зобов`язав подати документ, неможливість отримання якого по суті і стала підставою для подачі такої декларації.

Суд зазначає, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами та вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права.

При обранні способу захисту прав позивача у даному випадку суд враховує норми статті 245 КАС України та зазначає наступне.

У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22.12.2018 по справі №804/1469/17, від 10.04.2019 по справі №826/11251/18, які в силу положень ч. 5 ст. 242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, з урахуванням висновків суду.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд приходить до висновку, що з метою захисту порушеного права позивача є необхідним зобов`язати відповідача повторно розглянути питання щодо прийняття від позивача декларації про відмову від громадянства рф.

Таким чином, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог частково, шляхом визнання протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у прийнятті декларації від 17.02.2023 про відмову від іноземного громадянства та зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо прийняття декларації від 17.02.2023 про відмову позивача від громадянства російської федерації, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.

У відповідності до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов такого висновку.

У відповідності до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

У позові позивач просить стягнути понесені позивачем судові витрати на послуги адвоката.

Відповідно до Додатку №1 до Договору №09/05/23 про надання правової допомоги від 09.05.2023 сторони погодили, що гонорар адвоката за представництво інтересів клієнта в спорі в суді першої інстанції складає 10 000, 00 грн.

Відповідно до частини 1 п. 1 частини 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До суду, позивачем, для підтвердження витрат на правничу допомогу, було подано: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ПТ №2137; ордер серія ВІ № 1142158 від 12.05.2023 58; копію Договору про надання правової допомоги №09/05/2023 від 09.05.2023; копію Додатку №1 до Договору №09/05/23 про надання правової допомоги від 09.05.2023; опис послуг наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. від 12.05.2023

Як вбачається з Додатку №1 до Договору №09/05/23 про надання правової допомоги від 09.05.2023 сторони погодили, що гонорар адвоката за представництво інтересів клієнта в спорі в суді першої інстанції складає 10 000, 00 грн.

Відповідно до п. 1 частини 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

У постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №686/5064/20, від 05 березня 2021 року у справі №200/10801/19-а, сформульовано правовий висновок, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Також, Верховний Суд у справі №520/12065/19 від 16 березня 2021 року вказав, що відповідно до статті 134 КАС України судові витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено, на що також звертав увагу Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у кошторисі від 20.07.2021 до договору про надання правової допомоги №22 від 08.04.2021 вказано, що оплата наданих послуг згідно із актами здійснюється Замовником (Позивачем) протягом 10 банківських днів з дати вступу у законну силу рішення, постанови чи ухвали суду, якими завершується розгляд відповідної справи судом.

Таким чином, позивачем було надано суду достатні підтвердження витрат на правничу допомогу, які позивач має понести відповідно умов договору про надання такої допомоги у майбутньому, що суд першої інстанції мав врахувати при вирішенні питання про розподіл судових витрат сторін за результатами вирішення справи.

За правилами ч. 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, відповідачем у відзиві на позовну заяву з приводу вимоги про відшкодування судових витрат зазначено, що справа розглядається суддею одноособово в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, тобто незначної складності, складання адвокатом в даній справі документів не потребує значного часу та такі послуги не є послугами значного обсягу, з огляду на що вважає вимогу безпідставною та необґрунтованою.

Згідно ч. 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Вказане правило при вирішені питання про співмірність заявленої до присудження суми витрат на професійну правничу допомогу сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17 (73021615) та від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16 (73356068).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477- IV суди застосовуюсь при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, п. 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції У справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

А у пункті 154 рішення Європейського суду із прав людини від 07.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (заява №58442/00) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правова позиція Верховного Суду щодо необхідності доведення та врахуванням того чи були витрати на правничу допомогу фактичними, а їх розмір обґрунтованим та розумним викладена, зокрема у постанові від 05.05.2018 у справі №821/1594/17.

Верховним Судом у постанові від 19.02.2019 у справі №803/1032/18 підкреслюється, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`ємом наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі №580/3392/20.

Таким чином, враховуючи відсутність переконливих аргументів відповідача, беручи до уваги співмірність зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд дійшов висновку, що клопотання позивача підлягає задоволенню частково шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на корить позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8 000,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 1073,60 грн.

Зважаючи на задоволення позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 1073,60 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити .

Визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо відмови ОСОБА_1 у прийнятті декларації від про відмову від іноземного громадянства від 17.02.2023.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (; адреса: вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152) повторно розглянути питання щодо прийняття декларації про відмову ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) від громадянства російської федерації від 17.02.2023, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (; адреса: вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (; адреса: вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.