Справа № 380/19916/23
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 рокусправа № 380/19916/23
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Братичак У.В., розглянувши в письмовому провадженні, у м.Львові, в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) звернулася з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з травня 2022 року по 24 лютого 2023 року, як дружині померлого військовослужбовця ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260;

- зобов?язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства Оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з травня 2022 року по 24 лютого 2023 року, як дружині померлого військовослужбовця ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що є вдовою померлого військовослужбовця ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказує, що ОСОБА_2 проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 з червня 2018 року на посаді командира 107 механізованого батальйону 63 окремої механізованої бригади. Також був учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням - учасника бойових дій серії НОМЕР_4 від 10 серпня 2022 року. 11 квітня 2022 року в ході бойових дій на території Миколаївської області, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я ОСОБА_2 було госпіталізовано у ЦМР та СЛ «Одеський» 12 квітня 2022 року був переведений на лікування до ВМКЦ Південного регіону. 14 квітня 2022 року госпітальна військово-лікарська комісія терапевтичного профілю Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на підставі статей 60-а,. 66-а, 12-а, 53 в графі III Розкладу хвороб ОСОБА_2 було визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. 11 травня 2022 року Волинської обласною МСЕК ОСОБА_2 було встановлено групу інвалідності 1-Б, захворювання так, пов`язане із захистом Батьківщини. Також встановлено відсоток втрати працездатності у розмірі 100 %. Після встановлення групи інвалідності ОСОБА_2 постійно лікувався, перебував на обліку у КП «Володимир-Волинське ТМО», де йому тричі на тиждень вводився гемодіаліз.

Разом з тим, з померлого ОСОБА_2 від травня 2022 року було зняте все грошове забезпечення та по 24 лютого 2023 року не виплачувалося. ОСОБА_2 неодноразово звертався до відповідача з рапортами про виплату йому грошового забезпечення та повідомленням з підтверджуючими документами про те, що його визнано непридатним до військової служби та знято з військового обліку. Однак, 24 вересня 2022 року листом № 6158 відповідач надав відповідь на звернення ОСОБА_2 де зазначив, що останній порушив порядок проходження військової служби, не прибув на військову службу в район виконання завдань по закінченню лікування та самоусунувся від виконання службових обов`язків.

Після смерті ОСОБА_2 позивач 21 квітня 2023 року також звернулася до відповідача зі заявою про надання інформації про стан заборгованості по грошовому забезпеченню померлого чоловіка та надання інформації про обставини самовільного залишення військової служби ОСОБА_2 20 липня 2023 року адвокатом Кірносовим О.О. було підготовлено адвокатський запит № 20/4/23 щодо отримання інформації та документів, а саме, копії витягу з наказу командира НОМЕР_1 про самовільне залишення військової служби ОСОБА_2 , копії наказу командира в/ч НОМЕР_1 про результати службового розслідування, картку особового рахунку військовослужбовця за 2022 та 2023 роки та копії витягу з ЄРДР відносно військовослужбовця ОСОБА_2 . Однак, станом на момент подання позовної заяви до суду жодної відповіді віл відповідача не було отримано.

З урахуванням вищенаведеного, позивач вважає протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати їй грошового забезпечення за період з травня 2022 року по 24 лютого 2023 року, як дружині померлого військовослужбовця, відповідно до «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою від 29.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Від представника відповідача 23.10.2023 надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень зазначив, що виплата належного, але не отриманого військовослужбовцем до дня смерті (загибелі) грошового забезпечення здійснюється на підставі заяви осіб зазначених у пункті 1 розділу ХХХ Порядку №260. Однак, позивач не зверталася до відповідача зі заявою про виплату їй належного померлому військовослужбовцю ОСОБА_2 грошове забезпечення, а відповідач у свою чергу не приймав жодних рішень про відмову у виплаті такого.

Зазначає також, що 21.04.2023 позивач звернулася до відповідача зі заявою про надання інформації про стан заборгованості по виплаті грошового забезпечення померлого військовослужбовця ОСОБА_2 та надання інформації про обставини самовільного залишення таким військовослужбовцем військової частини. 16.05.2023 відповідач надав відповідь на вищеописану заяву, в якій повідомив, що детальний розрахунок виплат померлого військовослужбовця ОСОБА_2 (конфіденційна інформація) та матеріали службового розслідування (службова інформація) є інформацією з обмеженим доступом і не можуть бути надані Військовою частиною НОМЕР_1 на вищеописаний запит. При цьому, зауважує, що предметом вказаної заяви позивача було - отримання інформації, а не здійснення виплати невиплаченого грошового забезпечення померлого військовослужбовця ОСОБА_2 .

З огляду на наведене, просить суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.

Згідно зі свідоцтвом про одруження від 15.10.2004, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб. Прізвище дружини після шлюбу - ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_5 від 23.02.2023 ОСОБА_2 помер.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №139 від 17.05.2023 підполковника ОСОБА_2 , колишнього командира військової частини НОМЕР_6 , військової частини НОМЕР_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок набряку головного мозку, внутрішнього крововиливу, захворювання, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 24.02.2023.

Після смерті чоловіка, 21.04.2023 позивач звернулася до відповідача зі заявою щодо надання інформації, в якій просила надати:

- інформацію про стан заборгованості по грошовому забезпеченню ОСОБА_2 ;

- інформацію (наказ) про обставини самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 ;

- інформацію про нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_2 .

Листом від 16.05.2023 №5425 у відповідь на вказану вище заяву, відповідач повідомив позивача про те, що інформацію про детальний розрахунок виплат та метеріали службового розслідування відносно ОСОБА_2 є інформацією з обмеженим доступом та не можуть бути їй надіслані.

В подальшому представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом, у якому просив надати:

- копії витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 про самовільне залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_5 ;

- копії наказу командира Військової частини НОМЕР_1 про результати службового розслідування;

- картку особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_2 за 2022 та 2023 роки;

- копію витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань відносно військовослужбовця ОСОБА_2 про самовільне залишення військової частини.

Однак, як стверджує позивач, на момент звернення до суду жодної відповіді від відповідача на вказаний запит не надходило.

Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплаті позивачу грошового забезпечення її покійного чоловіка за період з травня 2022 року по 24 лютого 2023 року, позивач, з метою відновлення порушених прав звернулася до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно з приписами статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1-2 Закону №2011-XII визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ст. 2 Закону №2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Статтею 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно з частиною 6-1 статті 18 Закону №2011-XII членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 згаданого Закону.

Відповідно до ч. 22 ст. 10 Закону №2011-XII у разі загибелі (смерті) військовослужбовців грошова компенсація за всі не використані ними за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» виплачується членам сімей загиблих (померлих) військовослужбовців, зазначеним в абзаці четвертому пункту 6 статті 9 цього Закону, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (ст. 1227 Цивільного кодексу України).

У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям (ч. 6 ст. 83 Кодексу законів про працю України).

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначається Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260), у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Виплата грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими регулюється розділом XXX вказаного Порядку.

Так, згідно з п.п. 1, 2 розділу ХХХ Порядку у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.

У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.

Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.

Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.

Враховуючи вищенаведене, оскільки ОСОБА_1 , в розумінні Закону України № 2011-XII та Порядку № 260, є членом сім`ї, а саме дружиною померлого ОСОБА_2 , суд погоджується з доводами позивача про те, що вона має право на належне, але не отримане її чоловіком грошове забезпечення.

Поряд з цим, з системного аналізу наведених вище норм спеціального законодавства слідує, що виплата належного, але не отриманого померлим військовослужбовцем грошового забезпечення здійснюється вищевказаним членам сім`ї лише за їхнім зверненням, на підставі наказу командира військової частини про виплату. В разі, якщо таке звернення надійшло після закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про оголошення померлим військовослужбовця, відповідна виплата не здійснюється.

Таким чином, до звернення відповідних осіб, визначених в пункті 1 розділу ХХХ Порядку №260, у військової частини, в якій перебував на грошовому забезпеченні померлий (загиблий) військовослужбовець, фактично відсутній обов`язок здійснювати спірну виплату. Більше того, такий обов`язок відсутній і в разі пізнього звернення вказаних осіб (після закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) відповідного військовослужбовця чи з дня набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим), про що і йдеться вище.

Як встановлено судом вище з матеріалів справи, після смерті чоловіка, 21.04.2023 позивач звернулася до відповідача зі заявою щодо надання інформації, в якій просила надати: інформацію про стан заборгованості по грошовому забезпеченню ОСОБА_2 ; інформацію (наказ) про обставини самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 ; інформацію про нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_2 .

У відповідь на заяву позивача щодо надання інформації листом від 16.05.2023 №5425 відповідач повідомив позивача про неможливість надання запитуваної інформації.

Зі схожим адвокатським запитом щодо надання інформації також звертався і адвокат позивача, однак як стверджує позивач відповіді від відповідача отримано не було.

З даного приводу необхідно звернути увагу, що предметом розгляду у цій справі є протиправна, на думку позивача, бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 належного, але не отриманого за життя грошового забезпечення її покійного чоловіка, тоді як в матеріалах справи відсутні докази звернення позивачем на виконання п. 2 розділу ХХХ Порядку №260 за такою виплатою або ж відповідна відмова відповідача за результатами розгляду такого звернення.

Як слідує з пояснень представника відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву, ОСОБА_1 не зверталася до Військової частини НОМЕР_1 за спірною у цій справі виплатою, у Військовій частині НОМЕР_1 не зареєстровані будь-які заяви від позивача про здійснення її виплати невиплаченого грошового забезпечення померлого військоволужбовця ОСОБА_2 , а відповідачем як наслідок не приймалося жодних рішень щодо виплати чи відмови у виплаті такого грошового забезпечення.

Аналізуючи матеріали справи, суд зазначає що позивач фактично зверталася до відповідача зі запитом щодо надання інформації, зміст якого не дозволяє зробити висновок про її намір отримати від відповідача певні виплати, передбачені розділом ХХХ Порядку №260.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.04.2018 року у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача. При цьому підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно.

Суд звертає увагу, що позивач в обґрунтування позову зазначає, що її покійному чоловіку у період з травня 2022 року по 24 лютого 2023 року відповідачем протиправно не виплачувалося грошового забезпечення та протиправно встановлено самовільне залишення військової частини. Крім того, вказує, що відповідачем на її звернення та не запит адвоката не надано жодної запитуваної інформації.

Водночас, суд зауважує, що питання бездіяльності відповідача щодо надання запитуваної інформації або ж бездіяльності відповідача щодо невиплати грошового забезпечення у період з травня 2022 року по 24 лютого 2023 року ОСОБА_2 , чи протиправних, на думку позивача дій, щодо встановлення ОСОБА_2 самовільного залишення військової частини, не є предметом розгляду в даній справі та не повинне вирішуватися судом.

Разом з тим, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

З огляду на наведене вище, враховуючи, що позивач на виконання вимог п. 2 розділу ХХХ Порядку №260 не зверталася до Військової частини НОМЕР_1 зі заявою щодо виплати належного за життя, але не отриманого її покійним чоловіком грошового забезпечення, а у відповідача не було можливості надати оцінку такому зверненню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій справі є передчасними та фактично заявленими на майбутнє, а тому у задоволенні таких необхідно відмовити.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку що позовні вимоги є необґрунтованими та у задоволенні позову необхідно відмовити.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяБратичак Уляна Володимирівна