Справа № 420/4015/21
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/4015/21

Головуючий в І інстанції: Танцюра К.О.

Дата та місце ухвалення рішення: 14.12.2023 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

за участю секретаря Худика С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 10.03.2021 року № 46 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо громадянина Нігерії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року позов задоволено. Визнано неправомірним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 10.03.2021 № 46 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо громадянина Нігерії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Нігерії, який виїхав з країни походження до м. Києва (Україна) 12.09.2019 року на підставі паспортного документу гр. Нігерії, який виданий в Абу-Дабі, ОАЕ, та оформленої візи, строком дії з 30.07.2019 року по 08.07.2020 року, строк перебування 90 діб.

09.12.2019 року позивач вперше звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення за захистом зазначав побоювання бути вбитим терористичною організацією «Боко Харам». Під час співбесіди позивач повідомив, що був змушений покинути Нігерію через діяльність декількох терористичних груп («Боко Харам», пастухи ОСОБА_2 та Ісламська група), які вбивають людей. Останньою подією, зі слів позивача, яка змусила його покинути країну постійного проживання стало вбивство його батька від нападу організації «Боко Харам».

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27.12.2019 року № 865 відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08.04.2020 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 59-20 про відхилення скарги позивача на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27.12.2019 року № 865 та рішення Державної міграційної служби України № 59-20 від 08.04.2020 року протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року у справі № 640/9544/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на вказані судові рішення.

Постановою ГУДМС в Одеській області від 18.02.2021 року ПН МОД № 004465, на підставі ч. 1 ст. 203 КУпАП, за порушення іноземцем правил перебування в Україні - проживання без документів на право проживання в Україні, на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

18.02.2021 року позивач вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказана заява подана до ГУДМС в Одеській області.

У повторній заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що він єдина дитина у своїх батьків. Мати заявника померла під час народження другої дитини, а батько помер, коли « ОСОБА_3 » напали на селище, в якому вони проживали. Заявник вказав, що в той день вони вбили багато людей. Заявник зазначив, що перебував в іншому місті. Також заявник послався на те, що «вони» намагались його вбити раніше. Заявник зазначив, що він зустрів «когось», хто йому допоміг прибути в Україну. Заявник просив надати йому захист в Україні, оскільки він не може повернутись до країни свого життя.

На підставі проведених анкетувань та співбесід з позивачем, та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП, 10.03.2021 року ГУДМС в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку зазначено, зокрема, наступне. Позивач двічі звертався із заявою до територіального органу ДМС. Вперше заявник звернувся 09.12.2019 року до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області, за результатами розгляду якої прийнято рішення по відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оскаржено в судовому порядку, однак, у задоволенні позову відмовлено. 18.02.2021 року заявник повторно звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За матеріалами особової справи шукача захисту спостерігаються розбіжності у твердженнях, які заявник використовував задля посилення власної історії для набуття міжнародного захисту, проте, це посилення лише спотворює його історію та вказує на зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Вбачається, що заявник звертається до територіального підрозділу ДМС лише з метою легалізувати власне перебування на території України, про що він неодноразово сам стверджував. Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Нігерії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності, через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Таким чином, у висновку визначено, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, за відсутністю умов, зазначених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Приймаючи до уваги наведений висновок, наказом ГУДМС в Одеській області № 46 від 10.03.2021 року відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.ч. 4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погодившись з вказаним наказом, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Також, з матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що 28.02.2022 року позивач виїхав за межі території України, що підтверджується витягом з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан).

Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених заявником обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу ДМС вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В той же час, суд першої інстанції зазначив, що у висновку ДМС за результатами розгляду заяви позивача, на підставі якої приймалось спірне рішення, робиться аналіз обґрунтованості тих побоювань, про які вказав позивач.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява позивача не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, а прийняттям рішення, в якому зазначено про відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання.

З огляду на наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що прийняте відповідачем на стадії попереднього розгляду заяви позивача рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає скасуванню, як таке, що прийняте всупереч положенням законодавства, які регламентують порядок і підстави прийняття таких рішень.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на викладене.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 7, 12 ст. 7, ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частинами 4, 6 статті 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

В свою чергу, згідно п.п. 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Також, відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

При цьому, за змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26.06.2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо даний заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

З наведеного вбачається, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидна необґрунтованість заяви особи, яка звернулась за захистом, тобто, якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

За наведеного правового регулювання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з посиланням на очевидну необґрунтованість заяви позивача та відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання, що суперечить встановленій процедурі розгляду заяв щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI прямо передбачені повноваження міграційного органу при попередньому розгляді заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у разі, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто, якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, що повністю спростовує висновки суду першої інстанції.

Таким чином, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм Закону № 3671-VI.

Колегія суддів вважає, що у спірному випадку суд першої інстанції мав надати оцінку висновку міграційного органу, на підставі якого відповідач визнав заяву позивача очевидно необґрунтованою та встановив відсутність умов, зазначених у п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, що помилково судом першої інстанції здійснено не було.

В свою чергу, досліджуючи матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів вважає, що відповідач дійшов правильного висновку, що заява позивача щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованою, тобто, у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, з огляду на викладене.

Так, як у ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.

Натомість, як в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час співбесіди щодо уточнень анкетних даних в міграційній службі, позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань з боку, як державних органів, так і недержавних угруповань він не зазнав.

Позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, та не зазначив про утиски відносно нього на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою.

Що стосується повідомлених позивачем обставин в якості головної причини виїзду за межі Нігерії та звернення за захистом в Україні стосовно терористичного акту з боку угруповання «Боко Харам», внаслідок якого загинув його батько, а також побоювань щодо загрози життю внаслідок дій цього угруповання та інших, які викрадають людей в Нігерії, колегія суддів зазначає наступне.

Так, позивач надав суперечливу інформацію щодо наведених подій, в тому числі, дати смерті батька (зазначав 2013 р., 2015 та 2016 р.р.), обставин смерті батька (вбивство, смерть внаслідок падіння будинку), а також міста/селища, в якому відбулись ці події (м. Мусаві, м. Мейдегурі).

Крім того, як встановлено відповідачем та підтверджується інформацією, наведеною позивачем під час проведення з ним співбесід, позивач у період з 2015 по 2017 р.р., тобто, після смерті батька, як він зазначив внаслідок терористичного акту, продовжував безперешкодно проживати та дотримуватись звичайного образу життя в м. Бадагрі (Нігерія).

Позивач зазначив, що його життю нічого не загрожувало, він не зазнавав жодних проблем або погроз життю, обмежень у реалізації загальних прав, мав доступ до нормальних житлових умов.

Також, відповідачем вірно враховано, що з 2017 по 2019 р.р. позивач легально проживав на території м. Ель-Фуджайра (ОАЕ), де мав змогу користуватись загальними комунікаціями, не зазнаючи пригнічень, переслідувань, обмежень або дискримінації загальних прав, не зазнаючи жодних погроз життю.

На території м. Ель-Фуджайра (ОАЕ), як зазначає сам позивач, він працював менеджером з технічного обслуговування транспортних та будівельних засобів.

Під час перебування у м. Абу-Дабі (ОАЕ) позивачем в 2017 році було здійснено оформлення нового паспортного документу у відповідному дипломатичному представництві країни громадянської належності, не зазнаючи жодних проблем при відповідному зверненні та отриманні відповідних послуг.

Позивач 18.08.2018 року за місцем проживання у м. Ель-Фуджайра (ОАЕ) отримав робочу візу, з метою продовження трудової діяльності до 18.08.2020 року.

В травні 2019 року позивач повернувся до Нігерії.

На території Нігерії позивач проживав 3 місяці у м. Лагос, протягом цього періоду позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками статусу біженця або додаткового захисту.

Позивач виїхав з Нігерії до України 12.09.2019 року на підставі паспортного документу гр. Нігерії, який виданий в Абу-Дабі, ОАЕ, та оформленої візи, строком дії з 30.07.2019 року по 08.07.2020 року, строк перебування 90 діб.

09.12.2019 року позивач вперше звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27.12.2019 року № 865 відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 59-20 від 08.04.2020 року відхиллено скаргу позивача на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27.12.2019 року № 865 та рішення Державної міграційної служби України № 59-20 від 08.04.2020 року протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року у справі № 640/9544/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на вказані судові рішення.

Постановою ГУДМС в Одеській області від 18.02.2021 року ПН МОД № 004465, на підставі ч. 1 ст. 203 КУпАП, за порушення іноземцем правил перебування в Україні - проживання без документів на право проживання в Україні, на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

Саме у зв`язку із притягненням позивача до адміністративної відповідальності останній 18.02.2021 року вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначені обставини у сукупності та послідовність дій позивача ставлять під сумнів його доводи щодо звернення за міжнародним захистом в Україні у зв`язку з побоюваннями зазнати переслідувань з боку терористичних організацій в країні громадянської належності та у зв`язку з подіями щодо смерті його батька, оскільки позивач надає суперечливу інформацію щодо цих подій, тривалий час після цих подій, на які він посилається, продовжував проживати в Нігерії (більше двох років), не зазнаючи будь-яких погроз життю, обмежень у реалізації загальних прав, отримував адміністративні послуги своєї держави, продовжував користуватись захистом країни громадянської належності, тривалий час проживав в іншій безпечній країні (близько двох років проживав в ОАЕ), після чого повернувся до країни громадянської належності та протягом періоду проживання в Нігерії не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками статусу біженця або додаткового захисту, а також на територію України прибув легально за оформленою в Посольстві України в Нігерії візою.

Колегія суддів враховує, що пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

З огляду на викладене, про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадської належності додатково свідчить обставина безперешкодного отримання позивачем паспортного документа.

Позивач мав на руках національний паспорт та за заявою позивача продовжувався строк дії паспорта, в тому числі, у 2017 році (тобто, після того, як зазначає позивач, виникли обставини для звернення за захистом в Україні), без будь-яких перешкод з боку, як державних органів, так і недержавних угруповань.

Позивачем не вказано жодного факту, який би можливо було розцінювати, як відмову в захисті країни громадянської належності.

Також, обставини щодо тривалого перебування позивача в безпечній країні (ОАЕ) в контексті п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI є умовою, за якою особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Більш того, колегія суддів наголошує, що станом на момент розгляду даної справи судом першої інстанції, а саме 28.02.2022 року позивач виїхав за межі території України, що підтверджується витягом з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) та свідчить, що позивач не бажає користуватись захистом держави України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач дійшов вірного висновку, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні громадянської належності та перебуваючи поза її межами він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, колегія суддів погоджується з висновком відповідача, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по регіону походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Колегія суддів вважає, що відповідач вірно зазначив, що надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок відповідача про те, що з пояснень позивача та матеріалів його особової справи вбачається відсутність побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а так само відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в регіоні попереднього постійного проживання через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальногопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини згідно п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, тобто, подана позивачем заява є очевидно необґрунтованою.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що перевірка фактів, обставин та підстав, зазначених позивачем у заяві про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, проводилась відповідачем на основі всебічного вивчення та оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, та з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини, відповідачем цілком правомірно було прийнято оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підстави для скасування цього рішення відсутні.

На підставі викладеного у сукупності, а також враховуючи, що позивач до закінчення розгляду судової справи та вирішення питання за його повторною заявою про надання захисту покинув територію України, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, визнання неправомірним та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення відносно позивача про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 15.02.2024 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька