Справа № 420/35132/23
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2024-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку ст. 287 КАС України в письмовому провадженні справу за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 до Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 до Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11.10.2023 за № 73001908 про стягнення з військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору у розмірі 26 800,00 гривень та мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 269,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2023 по справі №420/17302/22 задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 .

Визнано протиправним та скасовано п.п.3-5 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2022р. №501 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, в частині позбавлення позивача щомісячної премії за жовтень 2022р. та додаткової винагороди за жовтень 2022р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу щомісячну премію за жовтень 2022р., а також додаткову винагороду за жовтень 2022р., передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2023 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 року у справі № 420/17302/22 залишено без змін.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 1110 від 05.07.2023 року "Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям призваним по мобілізації на виконання рішення Одескього окружого адміністративного суду згідно додатку 6 до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 1110 від 05.07.2023 року ОСОБА_1 включено в списки на виплату додаткової винагороди та премії за жовтень 2022 року.

Згідно наказу №260 від 07.06.2018 року Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених кошторисом військової частини та грошового забезпечення військовослужбовців». Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям за поточний місяць здійснюється щомісяця до 20 числа наступного місяця.

Згідно табельного номеру НОМЕР_2 ОСОБА_2 була здійсненна виплата за жовтень 2022 року в липні 2023 року.

Таким чином, рішення Одеського окружного адміністративного суду від по справі № 420/17302/22 було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження в добровільному порядку та відповідно до чинного законодавства.

Позивач вважає оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору протиправною та такою, що підлягає скасуванню. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно п.9 ч.5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо рішення виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою від 25.12.2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою від 09.01.2024 року заяву Військової частини НОМЕР_1 про продовження строку на усунення недоліків задоволено, продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 26.01.2024 року заяву Військової частини НОМЕР_1 про відстрочення сплати судового збору задоволено. Відстрочено до ухвалення рішення судом сплату суми судового збору у справі № 420/35132/23, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено, що справа розглядатиметься з урахуванням особливостей ст.287 КАС України. Судове засідання призначено на 05.02.2024 року об 11:00 год. Зобов`язано Біляївський відділ державної виконавчої служби в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надати до суду докази по справі, а саме: належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження ВП№73001908. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 .

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № ЕС/4849/24 від 01.02.2024 року), в якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування правової позиції зазначено, що сам факт включення стягувача у список на виплату не підтверджує саму виплату грошових коштів. Перерахування та отримання грошових коштів повинно підтверджуватись платіжною інструкцією, що було зазначено у відповіді від 29.12.2023 за вих. № 60698/21.12 на скаргу боржника. Відповідач зазначає, що останній діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до Закону, у спосіб і в порядку визначеному ним, а тому правові підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні. Також, до суду надійшли матеріали виконавчого провадження.

12.02.2024 року до суду від позивача надійшла заява про виконання ухвали суду, до якої додано платіжну інструкцію №479 від 02.02.2024 року на підтвердження сплати судового збору.

13.02.2024 року до суду від ОСОБА_1 надійшли пояснення. Третя особа підтверджує наявність у липні 2023 року відповідних надходжень на картковий рахунок у сумах, на які посилається позивач, проте зазначає, що з призначення платежу не встановлюються, що вказані кошти виплачені саме на виконання судового рішення, через що третя особа не знала дійсної причини цих виплат та не змогла їх зіставити з виконанням зазначеного судового рішення.

За приписами ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2023 року у справі №420/17302/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2023 року, адміністративний позов ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задоволено

Визнано протиправним та скасовано пункт 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2022 № 501 «Про результати службового розслідування за фактом відмови військовослужбовців батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 виконувати бойовий наказ командира десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти Військової частини НОМЕР_1 » в частині притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності і накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність.

Визнано протиправним та скасовано пункт 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2022 № 501 «Про результати службового розслідування за фактом відмови військовослужбовців батальйону морської піхоти Військової частини НОМЕР_1 виконувати бойовий наказ командира десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти Військової частини НОМЕР_1 » в частині позбавлення ОСОБА_2 щомісячної премії за жовтень 2022.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 щомісячну премію за жовтень 2022.

Визнано протиправним та скасовано пункт 5 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2022 № 501 «Про результати службового розслідування за фактом відмови військовослужбовців батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 виконувати бойовий наказ командира десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти Військової частини НОМЕР_1 » в частині позбавлення ОСОБА_2 додаткової винагороди за жовтень 2022.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 додаткову винагороду за жовтень 2022, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

10.10.2023 до Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від ОСОБА_1 надійшла заява про примусове виконання рішення.

Постановою державного виконавця Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11.10.2023 року відкрито виконавче провадження №73001908 з виконання виконавчого листа №420/17302/22, виданого 14.08.2023 року Одеським окружним адміністративним судом щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 додаткову винагороду за жовтень 2022, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Цією ж постановою стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 26800, 00 грн.

Вважаючи постанову №73001908 від 11.10.2023 року про стягнення виконавчого збору в сумі 26800,00 грн. протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регламентовані Законом України «Про виконавче провадження», відповідно до ст.1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно зі ст.5 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Статтею 18 Закону встановлені обов`язки і права виконавців. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст.27 цього Закону.

Судом встановлено, що 10.10.2023 року до Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від ОСОБА_1 надійшла заява про примусове виконання рішення.

Постановою державного виконавця Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11.10.2023 року відкрито виконавче провадження №73001908 з виконання виконавчого листа №420/17302/22, виданого 14.08.2023 року Одеським окружним адміністративним судом щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 додаткову винагороду за жовтень 2022, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Частиною 4 ст.27 вказаного Закону визначено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до ч. 1 ст.42 Закону України Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому ст.27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Частинами 1 та 2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

При цьому виконавчий збір це лише одна із складових коштів виконавчого провадження, які згідно з ч.1 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому ст.27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Відповідно до ч.2-4 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.

Системний аналіз наведених норм доводить, що виконавчий збір справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, за виключенням певних випадків. При чому, постанова про стягнення виконавчого збору приймається одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

У цьому контексті суд вказує, що виконання рішення суду, за яким відкрито виконавче провадження, не підпадає під випадки, передбачені ст. 27 Закону, коли виконавчий збір не стягується.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 73001908 від 11.10.2023 року, діяв на підставі Закону України «Про виконавче провадження» та в межах повноважень, оскаржувана постанова відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України, що свідчить про відсутність підстав для визнання її протиправною.

На підтвердження нарахування грошової винагороди ОСОБА_1 , позивач надав суду витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №1110 від 05.07.2023 року "Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям призваним по мобілізації на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду згідно додатку 6 до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 1110 від 05.07.2023 року ОСОБА_1 включено в списки на виплату додаткової винагороди та премії за жовтень 2022 року.

Судом також встановлено, що під час розгляду справи ВЧ НОМЕР_1 надано банківську відомість про зарахування заробітної плати (грошового забезпечення, стипендії, тощо) за період з 15.07.2023 по 26.07.2023 за ІПН НОМЕР_3 ОСОБА_2 .

Факт надходження 26.07.2023 року на картковий рахунок за ІПН НОМЕР_3 ОСОБА_2 донарахованої додаткової винагороди у розмірі 89603,22 грн. підтверджується «Банківською відомістю про зарахування заробітної плати (грошового забезпечення, стипендії, тощо) за період з 15.07.2023 року по 26.07.2023 року.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши надані учасниками процесу докази у справі, суд дійшов висновку, що рішення суду виконано відповідачем до відкриття виконавчого провадження.

Статтею 40 Закону України №1404-VIII встановлені наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа.

Відповідно до ч.3 ст.40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.1,3,4,6 ч.1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч.1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Судом встановлено, що державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» зазначено розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника.

Проте, у відповідності до пункту 2 розділу I Інструкції примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 Закону, здійснюють державні виконавці та приватні виконавці (крім рішень, передбачених частиною другою статті 5 Закону) (далі - виконавці).

Пунктом 1 розділу III Інструкції встановлено, що примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону.

Згідно із пунктом 8 розділу III Інструкції стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Аналіз наведеного дає суду підстави дійти до висновку, що саме постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, примусове виконання якого здійснюється на підставі Закону №1404-VIII.

З наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що державним виконавцем не винесена постанова про стягнення виконавчого збору, що свідчить про відсутність порушеного права позивача в межах заявлених позовних вимог.

Пунктом 9 ст.27 Закону встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч.1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Судом з наданих доказів встановлено, що позивачем вжито дії щодо повного виконання рішення до відкриття виконавчого провадження, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з ВЧ НОМЕР_1 виконавчого збору.

Відтак, у будь-якому випадку фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом є підставою для закінчення виконавчого провадження і як наслідок не стягнення виконавчого збору.

Щодо вимоги позивача в частині протиправності постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження ВП № 73001908 від 11.10.2023 року, суд враховує наступне.

Як вбачається з вищенаведених положень Закону № 1404-VІІІ та Інструкції № 512/5, витрати виконавчого провадження - це фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на пересилку поштової кореспонденції, друк документів тощо). Такі витрати компенсуються за рахунок боржника, безвідносно до того чи виконано рішення боржником у добровільному порядку.

Оскільки до повноважень державного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження віднесено одночасне прийняття постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, то суд не вбачає протиправності дій державного виконавця в частині прийняття спірної постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження ВП № 73001908 від 11.10.2023 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи постанову у ВП № 73001908 від 11.10.2023 року відкриття виконавчого провадження із зазначенням в ній відомостей про стягнення виконавчого збору в сумі 26800,00 грн. та стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 269,00 грн. діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначений законом, оскаржувані постанови відповідають вимогам ч.2 ст.2 КАС України, є законними, обґрунтованими та скасуванню не підлягають.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача не стягується.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 287, 295, КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) до Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Заводська, буд. 19, м. Біляївка, Одеський район, Одеська область, 67600, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Суддя Самойлюк Г.П.

.