Справа № 140/8605/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 140/8605/23 пров. № А/857/17802/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

з участю секретаря судового засідання Кардаш В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року у справі №140/8605/23 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс Трейд Ресурс» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення,

суддя в 1-й інстанції Ксендзюк А.Я.,

час ухвалення рішення 30 серпня 2023 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» звернулось в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій від 18 січня 2023 року №1109/04-36-09-03/43691830 на суму штрафних санкцій у вигляді штрафу 500 000,00 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про застосування фінансових санкцій від 18 січня 2023 року №1109/04-36-09-03/43691830 у вигляді штрафу в розмірі 500000,00 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» судові витрати в загальному розмірі 12500,00 грн (дванадцять тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з підстав неповного з`ясування обставин справи, порушенням норм матеріального і процесуального права, покликаючись на те, що обставина здійснення суб`єктом господарювання діяльності із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик на території (місці), де розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування, для цілей перевірки наявності правових підстав для притягнення до відповідальності за відсутність ліцензії на право зберігання пального входить до предмету доказування для цілей вирішення цього спору. Однак системний аналіз наведених норм ПК України та Закону №481 у їх взаємозв`язку дають підстави для формулювання такого правового висновку. Зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального). Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу. Відповідно, у випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального відповідає ознакам, які ПК України встановлює як виключення з визначення «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці. Таким чином, у діях ТОВ «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» вбачається склад правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Позивач здійснює господарську діяльність за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, пр. Волі, 42, оф. 402, на підставі ліцензії на право оптової торгівлі пальним за відсутності місць оптової торгівлі №00557 від 17 вересня 2020. Основний вид діяльності підприємства 46.71 - оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами. Контролюючим органом у ході перевірки встановлено, що відповідно до наданих документів, зокрема: договору зберігання скрапленого газу №5 від 01 травня 2021 укладеного з ТОВ «ДАНАЙ», договору зберігання скрапленого газу №8Ь/06-07-22 від 06 липня 2022 укладеного з ТОВ «ЕЛ ПІ ДЖІ СЕРВІС», договору про надання послуг зберігання №01/09/2020/ГНС - ЛЮКС/TP від 01 вересня 2020 укладеного з ТОВ «ГНС ПРИВІЛЬНЕ» (ТОВ «РЕЗЕРВ ІНВЕСТ») та договору про надання послуг зберігання №12/02/2021-СПАРТАК-ЛТР, укладеного з СПАРТАК-ЛТР від 12 лютого 2021 з ТОВ «ГНС-СПАРТАК», платник податків здійснює зберігання газу вуглеводневого скрапленого, зокрема, за адресою місця зберігання: Дніпропетровська обл., Солонянський р-н, селище Надіївка, вул. Шосейна, 1-Г (уніфікований номер акцизного складу 1018887). Відповідно до наданої Довідки про товарні (підакцизні) залишки платника податків на 30 листопада 2022 року встановлено, що залишки газу вуглеводневого скрапленого, переданого на зберігання від платника податків становлять: - склад ТОВ «ДАНАЙ» - 2,6 тонни;- склад ТОВ «ЕЛ ПІ ДЖІ СЕРВІС» - 2,3 тонни; - склад ТОВ «ГНС ПРИВІЛЬНЕ» (ТОВ «РЕЗЕРВ ІНВЕСТ») - 603,6 тонни;- склад ТОВ «ГНС-СПАРТАК» - 0,4 тонни. Згідно з аналітичною системою «Єдине вікно подання електронної звітності», підсистеми «Єдиний реєстр акцизних накладних» поставки власного пального платника податків на зберігання зазначеним суб`єктам підтверджуються відповідними акцизними накладними складеними та зареєстрованими в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового. Відповідно до наданих податкових накладних на послуги по зберіганню скрапленого газу, де покупцем таких послуг є ТОВ «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС», у позивача зберігання пального не відповідає ознакам, які ПК України встановлює як виключення з визначення «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», а тому такий суб`єкт зобов`язаний отримати ліцензію на право зберігання пального у такому місці. Таким чином, дії ТОВ «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» призвели до порушення частини 8 статті 15 Закону № 481/95-ВР зберігання пального без придбання відповідної ліцензії на даний вид діяльності за адресою: Дніпропетровська обл., Солонянський р-н, селище Надіївка, вул. Шосейна, 1-Г. В додаткових поясненнях до апеляційної скарги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, скаржник зазначає, що при розгляді справи в суді першої інстанції не надано обґрунтувань за всіма критеріями, визначеними ч.5 ст.134 КАС України, зокрема, не обґрунтовано витрачений адвокатом час, обсяг наданих послуг та виконаних робіт. Вважає, що розмір витрат на правничу допомогу задоволений судом першої інстанції, а саме: 5000 грн у даній справі є не співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт. Зазначає, що представником позивача не надані документи щодо обгрунтування витрат на правничу допомогу складені на підставі розрахунків самого позивача та/або адвоката позивача, не підтверджені об`єктивними та належними доказами. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позового провадження.

Учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що посадовими особами Головного управління ДПС у Волинській області на підставі ст.20, п.п.75.1.3 п.75.1 ст.75, п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України та наказу від 29 листопада 2022 року №2137-п проведено фактичну перевірку з питань дотримання вимог законодавства в частині обліку, ліцензування, виробництва, зберігання та транспортування пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, суб`єкта господарювання ТОВ «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» та фактичного місця провадження його діяльності, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Волі, 42, офіс 404.

За результатами перевірки складено акт фактичної перевірки від 09 грудня 2022 року №03/9674/09-02/43691830, яким встановлено порушення позивачем ст.15 Закону України від 19 грудня 1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» та п.63.3 ст.63 ПК України.

За наслідками проведеної перевірки ГУ ДПС у Дніпропетровській області прийнято рішення від 18 січня 2023 року №1109/04-36-09-03/43691830 про застосування штрафної санкції в розмірі 500 000,00 грн у зв`язку з порушенням статті 15 Закону №481/95-ВР (в частині зберігання пального без наявності ліцензії на даний вид діяльності за адресою: Дніпропетровська обл., Солонянський р-н, селище Надіївка, вул. Шосейна, 1-Г).

Вказане рішення було оскаржено в адміністративному порядку шляхом подання скарги до ДПС України.

Рішенням ДПС України про результати розгляду скарги №8999/6/99-00-06-03-02-06 від 12 квітня 2023 рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 18 січня 2023 №1109/04-36-09-03/43691830 залишено без змін, а скаргу ТОВ «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» без задоволення.

ТОВ «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС», вважаючи протиправним рішення про застосування фінансових санкцій, звернулося до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що висновок контролюючого органу, зроблений під час фактичної перевірки, про зберігання позивачем пального без отримання відповідної ліцензії спростовано належним та допустимим доказом. Сам по собі факт наявності «на балансі» у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI (далі ПК України).

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 ПК України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

Відповідно до п.75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпункт 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 ПК України передбачає, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків/особи (пункт 80.1 статті 80 ПК України).

Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, та/або масовими витратомірами, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального - підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України врегульовані Законом України від 19 грудня 1995 року №4 81/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» (далі - Закон № 481/95-ВР).

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону № 481/95-ВР оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Статтею 17 Закону № 481/95-ВР встановлена відповідальність за порушення норм цього Закону. Так, за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

З аналізу вказаних норм вбачається, що стаття 15 Закону № 481/95-ВР містить значну кількість вимог до імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального, а стаття 17 Закону № 481/95-ВР містить значну кількість підстав для застосування фінансових санкцій у виді штрафу в залежності від характеру виявленого правопорушення.

Як встановлено судом, відповідач стверджує, що штрафні санкції застосовані на підставі акта перевірки у зв`язку із порушенням позивачем вимог Закону № 481/95-ВР щодо зберігання пального без наявності відповідної ліцензії.

Такі висновки контролюючого органу ґрунтуються на тому, що основним видом діяльності товариства є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами та у них наявна ліцензія на оптову торгівлю пальним за відсутності місць оптової торгівлі №00557 з терміном дії з 17 вересня 2020 року по 17 вересня 2025 року (а.с.77 т.1). За таких обставин ГУ ДПС у Дніпропетровській області вважає, що товариство зобов`язано було отримати відповідну ліцензію на зберігання пального.

Позивачем не заперечується факт відсутності у нього ліцензії на зберігання пального та з врахуванням того, що у них відсутні основні засоби для зберігання, вони для здійснення господарської діяльності орендують відповідні ліцензовані акцизні склади, отримання такої ліцензії нормами ПК України та Закону № 481/95-ВР не вимагається.

Разом з тим, з 1 січня 2016 року ПК України визначав, що діяльність з реалізації пального обумовлювалася обов`язком суб`єкта господарювання зареєструватися платником акцизного податку, а також виконувати вимоги, пов`язаних із обігом пального.

З 01 липня 2019 року набрав чинності Закон України від 23.11.2018 № 2628-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів», яким внесено зміни до ПК України та Закону №481/95-ВР.

З цього часу Закон № 481/95-ВР почав додатково визначати основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі пальним, забезпечення його високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом пального на території України, а норми ПК України встановили більш ширше поняття акцизних складів, в тому числі, визначили критерії, за яких відповідна територія/ємність не вважається акцизним складом.

Як передбачено абз.8 ч.2 ст.17 Закону №481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлена відповідальність за зберігання пального без наявності ліцензії у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000 гривень. Водночас така санкція не може бути застосована у випадку, якщо місце зберігання пального є таким, яке за змістом статті 15 Закону № 481/95-ВР звільняє суб`єкта господарювання від обов`язку отримувати відповідну ліцензію.

Крім того, ч.2 ст.17 Закону №481/95-ВР встановлена відповідальність за надання послуг із зберігання пального іншим суб`єктам господарювання та/або реалізація пального іншим особам на підставі ліцензії на право зберігання пального, отриманої на підставі заяви виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки відповідно до статті 15 цього Закону, у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000 гривень.

За змістом ч.8 ст.15 Закону № 481/95-ВР суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Частини 32, 38 ст.15 Закону №481/95-ВР передбачають, що ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію. Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;

акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;

дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Згідно з ч.43 ст.15 Закону № 481/95-ВР суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження, а також фактичне місцезнаходження ємностей, що використовуються для зберігання пального.

При цьому, згідно з частиною дев`ятнадцятою цієї статті ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Відповідно до ч.21 ст.15 Закону №481/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.

Статтею 1 Закону № 481/95-ВР надано визначення поняттям, зокрема: зберігання пального- діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик;

місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Оптова торгівля - діяльність по придбанню і відповідному перетворенню товарів для наступної їх реалізації суб`єктам господарювання (у тому числі іноземним суб`єктам господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) роздрібної торгівлі, іншим суб`єктам господарювання (у тому числі іноземним суб`єктам господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва).

Однак, як правильно зазначено судом, Закон № 481/95-ВР не визначає, що саме розуміється під власним споживанням пального, а так само, під поняттям споруди, обладнання, ємності. При цьому, якщо загальні визначення понять споруда та обладнання є більш чітко окресленими, то поняття ємність таким не є і за загальним правилом охоплює абсолютно усі споруди, обладнання, резервуари чи інші пристрої, які мають щонайменшу місткість, до яких можна віднести і паливні баки автомобілів, обладнання, пристроїв. Тому застосування такого поняття в абсолютному значенні у Законі №481/95-ВР робить його вимоги непередбачуваними для суспільства, позаяк кожен суб`єкт господарювання, який придбав пальне і використовує його, зобов`язаний отримати ліцензію на зберігання пального, що, однак суперечить правовому змісту запровадження державою вимог щодо ліцензування діяльності зі зберігання пального, метою чого було, зокрема, підвищення контролю за обігом пального не тільки у розрізі суб`єктів господарювання, які займаються такою діяльністю, але й місць, на яких провадиться діяльність зі зберігання пального.

У зв`язку з тим, що Закон №481/95-ВР не дає чіткого розуміння, які саме місця слід вважати місцем зберігання пального, на кожне з яких суб`єкт господарювання зобов`язаний отримати ліцензію, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що задля вирішення спірного у цій справі питання підлягають врахуванню норми ПК України, які надають визначення поняттям, пов`язаним з обігом пального, зокрема, й місць його зберігання.

Згідно з підпунктом 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад - це приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Також нормами ПК України визначено, що не є акцизним складом.

При цьому, відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України реалізація пального або спирту етилового для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального або спирту етилового з переходом права власності на таке пальне або спирт етиловий чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного: до акцизного складу; до акцизного складу пересувного; для власного споживання чи промислової переробки; будь-яким іншим особам.

Згідно з підпунктами 14.1.224, 14.1.224-1 статті 14 ПК України розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.

Системний аналіз наведених норм ПК України та Закону №481/95-ВР у їх взаємозв`язку дають підстави вважати, що зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального). Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню акцизного складу та/або акцизного складу пересувного, незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу. Відповідно, у випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального відповідає ознакам, які ПК України встановлює як виключення з визначення акцизного складу та/або акцизного складу пересувного, такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці.

Отже, для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення. Сам по собі факт наявності на балансі у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 540/4291/20.

Згідно з матеріалами справи у товариства наявна ліцензія на оптову торгівлю пальним без визначення місця продажу.

Також, під час проведення перевірки та розгляду справи по суті встановлено, що на балансі позивача відсутні основні засоби, які могли бути використані для зберігання пального.

З метою зберігання придбаних нафтопродуктів та у відповідності зі ст. 936 ЦК України, ТОВ «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» було укладено договори про надання послуг зберігання із компаніями-зберігачами, а саме: ТОВ «ДАНАЙ» договір зберігання скрапленого газу №5 від 01 травня 2021; ТОВ «ЕЛ ПІ ДЖІ СЕРВІС» договір зберігання скрапленого газу №SL/06-07-22 від 06 липня 2022; ТОВ «ГНС ПРИВІЛЬНЕ» (нове найменування ТОВ «РЕЗЕРВ ІНВЕСТ ПЛЮС») договір про надання послуг зберігання №01/09/2020/ГНС-ЛЮКС/ТР від 01 вересня 2020 року; ТОВ «ГНС-СПАРТАК» договір №12/02/2021/СПАРТАК-ЛТР про дання послуг зберігання від 12 лютого 2021 (а.с. 129-137, 193-204, 89-92, 145-152 т.1).

Предметом вищезазначених укладених договорів є послуги зберігання скрапленого вуглеводневого газу (далі - СВГ), який належить поклажодавцю - ТОВ «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» та буде надходити залізницею та/або автотранспортом до місця зберігання.

Оплата послуг за зберігання нафтопродуктів підтверджується копіями реєстру платіжних операцій по оплаті в адресу контрагентів.

Судом встановлено, що у ТзОВ «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» відсутні в оренді або власності споруди та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального. Скраплений газ зберігається на газонаповнювальних станціях, які належать зберігачам.

Господарські операції з вказаними контрагентами підтверджуються наявними у справі доказами (актами приймання передачі, ТТН, договорами перевезення вантажів, платіжним документами які підтверджують факт оплати наданих послуг).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що господарська діяльність компаній- зберігачів здійснюється на підставі виданих ліцензій на зберігання пального, а місцем зберігання скрапленого газу є зареєстровані акцизні склади.

Крім того, необхідно зазначити, що нормами ст.15 Закону № 481/95-ВР визначено, що суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.

Дана норма дозволяє суб`єкту господарювання не отримувати ліцензію, якщо його пальне перебуває на ліцензійних складах, що має місце і в даному випадку.

Також, судом першої інстанції правильно зазначено про те, що ліцензія на право у ТОВ «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» оптової торгівлі пальним, за відсутності місць оптової торгівлі за реєстраційним номером №00557, підтверджує відсутність у позивача місця оптової торгівлі пальним, а відтак зберігання пального здійснюється на підставі права користування (надання послуг) відповідно до договорів зберігання.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави вважати, що за наявних обставин діяльність товариства підпадає під визначення «зберігання пального», що вимагає ліцензування відповідно до норм статті 15 Закону №481/95-ВР відсутні. Також ні під час перевірки, ні під час судового розгляду відповідачем не було надано належних та достатніх доказів про те, що позивач такі послуги надає. Відтак відсутні й підстави для притягнення позивача до відповідальності, встановленої нормою абзацу 9 частини другої статті 17 цього Закону № 481/95-ВР.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

П.1 ч.3 ст.132 КАС України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з положеннями ч.7, 9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг) та інші документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Крім того, на підтвердження здійсненної правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися в акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкс Трейд Ресурс» просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу 5000,00 грн.

Так, на підтвердження факту понесення та розміру витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанції, представник позивача адвокат Мартиненко Ю.І. надала суду копії таких документів: копію договору про надання правової допомоги від 12 грудня 2022, копію акту №3 приймання-передачі послуг від 26 червня 2023, копії прибуткового касового ордеру №3 від 26 червня 2023 та квитанції до прибуткового касового ордеру №3 від 26 червня 2023, копію рахунку на оплату №4 від 26 червня 2023.

За умовами пункту 4.1, 4.4, 4.5 Договору про надання правової допомоги №ЛТР-АДВ/10 від 12 грудня 2022 року за надання правової допомоги клієнт сплачує гонорар на умовах, які визначаються сторонами у додатках до цього договору. За результатами надання правової допомоги сторонами складається акт приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується сторонами. В акті вказується обсяг наданої адвокатом правової допомоги та її вартість.

Так, згідно з актом №3 приймання-передачі послуг від 26 червня 2023 року до договору про надання правової допомоги №ЛТР-АДВ/10 від 12 грудня 2022 року, адвокатом Мартиненко Ю.І. надано ТОВ «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» такі правничі послуги: підготовка адміністративного позову з оформленням необхідних додатків та копій (4 год.); підготовка додаткових письмових пояснень (2 год.) на загальну вартість 5000,00 грн.

Таким чином, згідно з наявними у матеріалах справи доказами позивачем за послуги правової допомоги сплачено 5000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, а також враховуючи заперечення протилежної сторони.

Також необхідно зауважити, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, колегія суддів враховує, що товариством не долучено розрахунок погодинної вартості правової допомоги, а лише зазначено підготовка процесуальних документів по судовій справі №140/8605/23 (Волинський окружний адміністративний суд): адміністративний позов з оформленням необхідних додатків та копій 4 години; додаткові письмові пояснення 2 години. Вартість послуг 5000 грн.

Таким чином, враховуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи щодо витрат на професійну правничу допомогу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що вказана справа не потребує великого обсягу фактичних даних, а сам обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, підготування позовної заяви та додаткових пояснень у цій справі не потребувало значних зусиль та часу, а, тому витрачений адвокатом час не відповідає співмірності заявленої суми, у зв`язку з чим наявні достатні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

З аналізу наведених вище правових норм щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, а також враховуючи заперечення протилежної сторони.

Крім того, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач вільний у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат, тому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції було правильно проаналізовано долучені документи про надання правової допомоги та надано їм правову оцінку.

Колегія суддів зауважує, що вказана справа є справою незначною складності, справа розглянута без участі сторін, а тому написання позовної заяви, додаткових пояснень не потребувало додаткових зусиль та знань.

Враховуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи щодо витрат на професійну правничу допомогу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що з врахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, ступеня складності предмета спору, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг необхідно зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 2500,00 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині колегія суддів вважає частково підставними та обґрунтованими, враховуючи наведені вище мотиви.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення у частині визначення суми стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при зверненні до суду з цим адміністративним позовом сплатив судовий збір у розмірі 7 500,00 грн згідно із платіжною інструкцією від 25 квітня 2023 №414.

Оскільки суд задовольнив позов повністю, то на користь позивача належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у сумі 7 500,00 грн.

Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задовольнити частково

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 у справі №140/8605/23 змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення у наступній редакції:

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ ВП 44118658) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЮКС ТРЕЙД РЕСУРС» () понесені у справі №140/8605/23 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок та судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 7500,00 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.»

У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року у справі №140/8605/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 14 лютого 2024 року.