Справа № 240/12291/23
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12291/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Єфіменко О.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

14 лютого 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання дій протиправними, скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання дій протиправними, скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимогах.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Позивач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 05 грудня 2023 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що позивач з 28.02.2002 зареєстрований, як фізична особа підприємець, а з 20.04.2023 прийнято рішення про припинення статусу фізичної особи підприємця, яке зареєстроване до Єдиному державному реєстрі юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до інтегрованої картки платника за кодом бюджетної класифікації 71040000 «Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» обліковується заборгованість у позивача на загальну суму 37 788,74 грн, яка виникла за рахунок нарахувань:

- за 2017 рік у сумі 8448,00 грн, по терміну сплати 09.02.2018;

- за січень - березень 2018 року на суму 2457,18 грн. по терміну сплати 19.04.2018

- за квітень - червень 2018 року на суму 2457,18 грн. по терміну сплати 19.07.2018;

- за липень - вересень 2018 року на суму 2457,18 грн. по терміну сплати 19.10.2018;

- за жовтень - грудень 2018 року на суму 2457,18 грн. по терміну сплати 21.01.2019;

- за січень - березень 2019 року на суму 275,4,18 грн. по терміну сплати 19.04.2019;

- за квітень - червень 2019 року на суму 2754,18 грн. по терміну сплати 19.07.2019;

- за липень - вересень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 21.10.2019.

- за жовтень грудень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 20.01.2020.

Враховуючи зміни до Закону №2464, внесені Законами України від 17.03.2020 №533-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і пошиоенню коронавірусиої хвороби (COVID-19)», від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних за економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та від 13.05.2020 №591-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків за період здійснення заходів, спрямованих па запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», в частині звільнення від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за березень, квітень, травень 2020 року було централізовано нараховано єдиного внеску:

- за січень - лютий 2020 року на суму 2078,12 грн. по терміну сплати 21.04.2020;

- за червень 2020 року на суму 1039,06 грн. по терміну сплати 20.07.2020;

- за липень-вересень 2020 року на суму 3178,12 грн. по терміну сплати 19.10.2020;

- за жовтень- листопад 2020 року на суму 2200,00 грн. по терміну сплати 19.01.2021.

Суми єдиного внеску своєчасно не нараховані та/або не сплачені у строки значаться, як недоїмка (п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI).

На підставі наявної у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску, відповідачем винесено вимоги про сплату боргу, загальна сума яких складала 37 788,74 грн.

Позивач не погоджуючись із заборгованістю зі сплати єдиного внеску, яка обліковується за ним, оскільки у вказаний період (з 2017-2020) перебував у трудових відносинах та мав статус безробітного, пояснив, що господарською діяльністю не займався, дохід від такої не отримував, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам,що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (чинний на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2464-VI).

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (ч.1 ст. 2 Закону №2464-VI).

Відповідно до підпункту 2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктами 3, 10 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч.1 ст.4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, база нарахування єдиного внеску для осіб, які провадять незалежну професій діяльність є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Частиною 8 ст.9 Закону №2464-VI визначено, що періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 (особи, що провадять незалежно, а тому числі адвокатську діяльність) частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

При цьому, п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI передбачено, що у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч.12 ст.9 Закону № 2464-VІ).

При цьому, відповідно до ч.4 ст.6 Закону №2464-VI у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Як свідчать матеріали справи, на момент винесення контролюючим органом вимог про сплату боргу (станом на 2017, 2018, 2019), позивач не подав звітність та єдиний внесок не сплатив, обґрунтовуючи це нездійсненням господарської діяльності, перебуванням у трудових відносинах та у статусі безробітного.

Оскаржувана вимога винесена відповідачем 23.01.2021 та рекомендованим листом відправлена на адресу позивача, яка значить в інтегрованій картці, однак не отримана позивачем, конверт з вкладення повернувся на адресу відповідача із відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Колегія суддів звертає увагу, що повернення відділенням поштового зв`язку до суду поштового конверту з відміткою "за закінченням терміну зберігання" свідчить, що поштове відправлення не вручене з причин, які не залежать від відправника, який у установленому законодавством порядку вчинив необхідні дії для належного повідомлення адресата про винесену вимогу про сплату боргу.

Слід зазначити, що у разі направлення поштового відправлення за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про наявність податкового боргу.

З матеріалів справи встановлено, що з 20.01.2017 по 23.05.2017 позивач перебував у трудових відносинах з Приватним підприємцем ОСОБА_2 , з 07.07.2017 до 25.06.2018 перебував на обліку у Центрі зайнятості та з вересня по листопад 2020 року працевлаштований на посаді фрезерувальника у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 .

Вказані обставини свідчать, що якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Колегія суддів зазначає, що предметом даного спору є оцінка правомірності вимог про сплату боргу, з огляду на відсутність у позивача, як фізичної особи-підприємця доходу у оскаржуваний період, так як він не отримував доходу від господарської діяльності, з 20.01.2017 до 23.05.2017 був працевлаштований, з 04.07.2017 до 25.06.2018 мав статус безробітного та перебував на обліку в Центрі зайнятості, з 24.09.2020 до 30.11.2020 працевлаштований. Таким чином, за вказаний період позивач звільнений від сплати єдиного соціального внеску.

При вирішенні спірних правовідносин, суд застосовує правові висновки Верховного суду, викладені в постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, у якій суд зазначає, що тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

З аналізу вищезазначеного, суд дійшов висновку, що якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

При цьому, заборгованість зі сплати єдиного внеску нарахована позивачу також за періоди (з липня до грудня 2018 року, з січня до грудня 2019 року, з січня до серпня 2020 року) у які відсутні в матеріалах справи відомості про його працевлаштування чи статусу безробітного.

Відтак, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Здійснивши аналіз вищенаведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої вважає, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то вирішальне значення у цій справі мають обставини наявності підстав вважати позивача застрахованою особою, за яку вже сплачено єдиний внесок роботодавцем у розмірі не нижче мінімального. Від встановлення цих обставин залежить вирішення питання наявності або відсутності у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ як фізичною особою-підприємцем.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду №140/2475/19 у справі №140/2475/19.

Таким чином, фізична особа-підприємець, в разі відсутності доходу від господарської діяльності може бути звільнена від обов`язку сплачувати ЄСВ якщо такий внесок вже сплачено роботодавцем у розмірі не нижче мінімального.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, позивач у період з липня до грудня 2018 року, з січня до грудня 2019 року, з січня до серпня 2020 року не був офіційно працевлаштований, обов`язкові страхові внески, у мінімальному розмірі, передбачені Законом № 2464-VI на момент нарахування заборгованості позивачем або роботодавцем не сплачені, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодоправомірності нарахування заборгованості позивачу контролюючим органом у передбаченому Законом порядку за такий період.

Як свідчать матеріали справи, вимога про сплату боргу винесена за період з 2017 року по листопад 2020 грн на суму 37 788,74 грн, при цьому як встановлено судом у період з липня до грудня 2018 року, з січня до грудня 2019 року, з січня до серпня 2020 року позивач не був офіційно працевлаштований, обов`язкові страхові внески, у мінімальному розмірі, передбачені Законом №2464-VI не сплачував, а тому за такий період вимога про сплату боргу винесена правомірно, зокрема у розмірі 21 038,38 грн (з липня до грудня 2018 року у сумі 4814,36 грн; з січня до грудня 2019 року у розмірі 11 016,72 грн; з січня до серпня 2020 року - 6295,30 грн).

Отже, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і повинен був сплачувати єдиний внесок за 2017-2020 роки, тобто за той період, в який не був працевлаштований та не мав офіційного статусу безробітного, а тому заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 16 750,36 грн нарахована відповідачем правомірно.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивача, як фізичної особи-підприємця виник обов`язок по сплаті єдиного внеску за 2017-2020 роки у розмірі не менше мінімального, звільнений від сплати такого внеску лише у період перебування у трудових відносинах з Приватним підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , а також у період перебування на обліку у центрі зайнятості.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач у період 2017-2020 років повинен був виконувати покладені на нього обов`язки зі сплати єдиного соціального внеску відповідно до положень Закону № 2464-VI та його твердження, стосовно відсутності такого обов`язку та не отриманням доходу від здійснення господарської діяльності, на час формування спірної заборгованості зі сплати ЄСВ, не звільняє його від виконання обов`язків, встановлених Законом.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Матохнюк Д.Б. Біла Л.М.