Справа № 500/7678/23
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 500/7678/23 пров. № А/857/25753/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Довгої О.І., Шавеля Р.М.

з участю секретаря судового засідання Слободян І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільського відділу Державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року, ухвалене суддею Чепенюк О.В. у м. Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 500/7678/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу Державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність відповідача, яка полягає у не закінченні виконавчого провадження № 73035910 з примусового виконання постанови № 61643810 від 03.10.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 2482,60 дол. США;

- зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження № 73035910 з примусового виконання постанови № 61643810 від 03.10.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 2482,60 дол. США.

11 грудня 2023 року Тернопільський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким адміністративний позов задовольнив.

Визнав протиправною бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що полягає у не закінченні виконавчого провадження № 73035910 з примусового виконання постанови № 61643810 від 03.10.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 2482,60 дол. США.

Зобов`язав Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження № 61643810 від 03.10.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 2482,60 дол. США.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий збір не стягується у випадку передачі приватному виконавцю на виконання того самого виконавчого документа.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позову.

Таку позицію обґрунтовує тим, що правова норма частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язує державного виконавця, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини 1 статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Зважаючи на цю правову норму, державний виконавець правомірно прийняв постанову про стягнення з позивача, як боржника, виконавчого збору.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що на виконанні у Тернопільському відділі Державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження № 61643810 про примусове виконання виконавчого листа № 607/16356/15-ц від 21.04.2016, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14.09.2007 в сумі 25809 доларів США 76 центів, з яких: 23353,79 доларів США заборгованість за кредитом та 2455,97 доларів США заборгованість за відсотками, а також 2000 гривень пені за неналежне виконання зобов`язання.

30.03.2020 державний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 61643810 та одночасно прийняв постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

30.03.2020 державний виконавець прийняв постанову про арешт майна боржника.

10.11.2020 державний виконавець прийняв постанову про арешт коштів боржника.

18.01.2021 державний виконавець прийняв постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

30.08.2023 року державний виконавець прийняв постанову про заміну сторони у виконавчому провадженні.

03.10.2023 державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». У постанові зазначено про стягнуту суму заборгованості у розмірі 20257,87 грн.

03.10.2023 державний виконавець, в межах виконавчого провадження № 61643810, прийняв постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в сумі 2335,37 доларів США.

20.11.2023 державний виконавець прийняв постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, щодо суми виконавчого збору з 2335,37 доларів США на 2482,60 дол. США.

18.10.2023 державний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 73035910 з примусового виконання виконавчого документу - постанови про стягнення виконавчого збору № 61643810, в сумі 2482,60 дол. США.

20.10.2023 приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих А.І. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 73115059 про примусове виконання виконавчого листа № 607/16356/15-ц від 21.04.2016, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14.09.2007 в сумі 25809 доларів США 76 центів.

20.10.2023 приватний виконавець прийняв постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 2523,35 дол. США (10 % суми, що підлягає стягненню 25233,56 доларів США) та 619,92 грн (10% від суми 6199,28 грн).

22.11.2023 представник позивача звернувся до відповідача із заявою, у якій просив закінчити виконавче провадження № 73035910 з виконання постанови про стягнення з нього виконавчого збору, у зв`язку з тим, що виконавчий лист № 607/16356/15-ц від 21.04.2016 року перебуває на виконанні у приватного виконавця і приватний виконавець прийняв постанову про стягнення з боржника основної винагороди.

Відповіді на вказану заяву позивач не отримав.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 цього Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частино 1 статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частиною 1 статті 26 Закону № 1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 8 статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Частиною 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум, згідно з вимогами цього Закону, або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження, у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір), виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Апеляційний суд встановив, що 03.10.2023 державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та того ж дня 03.10.2023 державний виконавець, в межах виконавчого провадження № 61643810, прийняв постанову про стягнення виконавчого збору з Проціва О.Р.

Отже, відповідач правомірно прийняв постанову про стягнення з боржника виконавчого збору. Між тим, сума виконавчого збору залежить від фактично стягнутої суми.

Крім того, згідно з приписами частини першої - п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Апеляційний суд встановив, що за одним і тим же виконавчим листом у справі № 607/16356/15-ц від 21.04.2016, виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, здійснюється стягнення з позивача як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення.

Закону України «Про виконавче провадження» містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності.

Невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин зумовлює потребу застосування аналогії закону (права).

Закон № 1404-VІІІ містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною 8 статті 27 Закону № 1404-VІІІ визначено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується інших правовідносин, ніж ті, що склались у цій справі, оскільки у цій справі не було передачі виконавчого документа.

Однак, на відміну від решти положень Закону № 1404-VІІІ, тільки ця норма регулює подібні суспільні правовідносини.

Ця норма містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Застосувавши аналогію закону, а саме частину 8 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, можна зробити висновок, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

У такому випадку належний та ефективний спосіб захисту здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 року по справі № 320/6215/19.

Також у цій постанові Верховний суд зазначив, що до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Таким чином, відповідач, володіючи інформацією про те, що приватний виконавець відкрив виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 07.02.2020 № 607/16356/15-ц, який перебував на виконанні і у відповідача, однак повернутий за заявою стягувача, був зобов`язаний закінчити виконавче провадження № 73035910, щодо стягнення з позивача виконавчого збору, на підставі частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», проте безпідставно цього не зробив.

В контексті висновків Верховного Суду у постанові від 21.07.2022 року в справі № 320/6215/19, позивач обрав належний те ефективний спосіб захисту порушеного права, який суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин.

Цей висновок є підставою для задоволення позову.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільського відділу Державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 500/7678/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді О. І. Довга
Р. М. Шавель
Постанова складена 14.02.2024 року