Справа № 420/27596/23
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, в якому позивач просить:

визнати протиправною відмову Вищого адміністративного суду України у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду;

зобов`язати Вищий адміністративний суд України видати ОСОБА_1 , передбачену розділом II Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 №3-1 (в редакції постанови правління від 20.03.2023), довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі положень статей 135, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.08.2023 р. наказом Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України №4-К ОСОБА_1 , суддю Вищого адміністративного суду України, 03 серпня 2023 року відраховано зі штату суду у зв`язку з прийняттям Вищою радою правосуддя рішення від 03 серпня 2023 року №769/01/13-23 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку».

13.09.2023 року позивач звернулася до Голови комісії з припинення Вищого адміністративного суду України із заявою, у якій просив надати довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди працюючого судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (Оригінал заяви знаходиться у Відповідача).

Листом від 27.09.2023 р. №172/1-14/23 відповідач відмовив позивачу у видачі довідки.

Такі дії відповідача, а саме відмову відповідача у видачі довідки позивачу про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивач вважає протиправними у зв`язку з чим звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 16.10.2023 року відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

У встановлений в ухвалі від 16.10.2023 року строк відповідач відзив на адміністративний позов не подав.

Копія ухвали суду від 16.10.2023 року доставлена відповідачу на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також копія ухвали суду від 16.10.2023 року направлена на адресу відповідача засобом поштового зв`язку та вручена представнику відповідача 06.11.2023 року, що підтверджується підписом в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною 4 ст.159 КАС України встановлено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Також відповідачем не подані витребувані судом докази.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Наказом Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України №4-К від 03.08.2023 р. ОСОБА_1 , суддю Вищого адміністративного суду України відраховано зі штату суду у зв`язку з прийняттям Вищою радою правосуддя рішення від 03 серпня 2023 року №769/01/13-23 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку».

Головою ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України позивачу видано довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №33 від 29.08.2023, згідно з якою суддівську винагороду обчислено на підставі положень статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI.

Позивач звернувся до відповідача з заявою про надання довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, із застосуванням розміру посадового окладу судді Верховного Суду.

Листом від 27.09.2023 року №172/1-14/23 Вищим адміністративним судом України повідомлено позивачу, що підстав для складання нової довідки про розмір довічного грошового утримання судді у відставці, із застосуванням розміру посадового окладу судді Верховного Суду для перерахунку пенсії немає. В листі вказано, що частиною 3 статті 135 Закону №1402-VIII базовий рівень посадових окладів суддів Вищого адміністративного суду України (як суду касаційної інстанції) не визначений, оскільки діяльність таких судів законом не передбачена. Також повідомлено, що пункт 7 розділу XII Закону №1402-VIII визнаний неконституційним лише в частині Верховного Суду України, а тому видати довідку суддям Вищого адміністративного суду України у відставці із зазначенням посадового окладу судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відповідно до Закону №1402-VIII не вбачається за можливе

Позивач вважає, що такі дії відповідача протиправними, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стосовно видачі довідки про суддівську винагороду судді, обчислену на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового посадового окладу судді Верховного у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 31 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI), яка діяла до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII), у системі загальної юрисдикції діяли вищі спеціалізовані суди як суди касаційної інстанції з розгляду цивільних і кримінальних, господарських, адміністративних справ.

У Законі №1402-VIII вищі спеціалізовані суди касаційної інстанції, якими були Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України та Вищий адміністративний суд України, не передбачені.

Водночас, Законом №1402-VIII, який підлягає виключному застосуванню при визначені розміру суддівської винагороди судді, закріплено порядок визначення посадового окладу як складової частини суддівської винагороди для суддів першої, апеляційної інстанцій, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду.

Суд звертає увагу, що при вирішенні питання про наявність у позивача права на отримання нової довідки про суддівську нагороду, обчислену відповідно до статті 135 Закону №1402-VIII, необхідно встановити відповідність посади судді Вищого адміністративного суду України посаді судді Верховного Суду

Так, рішенням Конституційного Суду України від 11.03.2010 № 8-рп/2010 встановлено, що вищі спеціалізовані суди (у тому числі Вищий адміністративний суд України) здійснювали повноваження судів касаційної інстанції стосовно рішень відповідних спеціалізованих судів, тобто були судами касаційної інстанції.

У даному рішенні Конституційний Суд України визначив, що конституційний статус Верховного Суду України не передбачав наділення його законодавцем повноваженнями суду касаційної інстанції щодо рішень вищих спеціалізованих судів, які реалізували повноваження касаційної інстанції.

На думку Конституційного Суду України, визначення у положенні пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України як однієї з основних засад судочинства " забезпечення ... касаційного оскарження рішення суду" у системному зв`язку з положеннями частини першої статті 8, статті 125 Основного Закону України означало лише одноразове касаційне оскарження та перегляд рішення суду.

Таким чином, Конституційним Судом України було встановлено, що до початку судової реформи, запровадженої Законом №1402-VIII, в судовій системі України існував лише один рівень касаційних судів - вищі спеціалізовані суди (ВАСУ, ВГСУ, ВССУ), у той час як відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011, Верховний Суд України у сфері правосуддя не був судом касаційної інстанції, оскільки переглядав справи лише з підстав неоднакового застосування судами (судом) касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права у подібних правовідносинах у порядку, передбаченому процесуальним законом, а також у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Варто зазначити, що після ліквідації вищих спеціалізованих судів відповідно до Закону №1402-VIII, єдиним судом касаційної інстанції є Верховний Суд, який відповідно до статті 36 закону №1402-VIII, здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом.

Згідно із статтею 37 Закону України №1402-VIII у складі Верховного Суду діють Касаційний адміністративний суд; Касаційний господарський суд; Касаційний кримінальний суд; Касаційний цивільний суд, які за своїми функціями повністю дублюють функції вищих спеціалізованих судів, які вони мали до початку роботи Верховного Суду.

Судді касаційних судів у складі Верховного Суду виконують ті ж самі функції суддів касаційної інстанції, які до виходу у відставку виконували судді вищих спеціалізованих судів, у тому числі, судді Вищого адміністративного суду України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя.

Отже, судді Верховного Суду на даний момент є повноважними, на відміну від суддів Вищого адміністративного суду України, які з 15.12.2017 не здійснюють повноваження.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 18.02.2020 №2-р/2020 наголосив, що встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.

Не дивлячись на те, що рішення Конституційного Суду України №2-р/2020 було ухвалено ще у лютому 2020 року, судді Вищого адміністративного суду України у відставці отримують щомісячне довічне грошове утримання, виходячи з розміру посадового окладу суддів, які продовжують перебувати у штаті Вищого адміністративного суду України, але не здійснюють правосуддя. Тобто, на сьогодні розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які до виходу у відставку працювали суддями Вищого адміністративного суду України, протиправно визначається не на підставі статті 142 Закону №1402-VIII, а на підставі Закону №2453-VI, виходячи з базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутність факту внесення змін до законодавства в частині визначення правового статусу суддів Вищого адміністративного суду у відставці в контексті системи правосуддя, встановленої Законом №1402-VIII, не може бути підставою для порушення права позивача на отримання довічного грошового утримання у належному розмірі, та не може бути перешкодою для визначення розміру суддівської винагороди, виходячи з базового посадового окладу судді Верхового Суду, адже фактично Вищий адміністративний суд України та Верховний Суд є однією ланкою судів касаційної інстанції.

Таким чином, Вищий адміністративний суд України мав видати позивачу довідку про суддівську винагороду для призначення щомісячного довічного утримання судді у відставці із зазначенням посадового окладу судді Верховного Суду, як єдиної категорії суддів, які є: 1) повноважними; 2) розмір суддівської винагороди яких встановлено Законом №1402-VIII; 3) посада яких є відповідною для суддів Вищого адміністративного суду України.

Натомість, Вищий адміністративний суд України, діяльність якого на даний момент є припиненою та який перебуває у стані ліквідації, видаючи позивачу довідку із зазначенням посадового окладу судді відповідно до положень Закону №2453-VI, не врахував зазначених положень законодавства та протиправно керувався положеннями пункту 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII, яким встановлено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначалися Законом №2453-VI.

Отже, після виходу у відставку позивач набув право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону №1402-VIII, виходячи з розміру посадового окладу судді Верховного Суду, а саме - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Підставою для реалізації зазначеного вище права є довідка про розмір суддівської винагороди, яка повинна видаватися судом, з якого позивач вийшов у відставку, тобто Вищим адміністративним судом України.

Форма зазначеної довідки, затверджена Порядком подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за № 200/14891.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що Вищий адміністративний суд України протиправно не видав позивачу нову довідку про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, передбачену Розділом ІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 р. № 3-1, обчислену на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII.

Тому, суд також задовольняє похідну вимоги та зобов`язує Вищий адміністративний суд України видати позивачу нову довідку про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, передбачену Розділом ІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 р. №3-1, обчислену на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подачу даної позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1080,00 грн.

Разом з тим, розмір судового збору, який мав сплатити позивач, відповідно до Закону України «Про судовий збір» складає 1073,60 грн.

Відтак, враховуючи вищенаведене, суд вважає за доцільне стягнути з Вищого адміністративного суду України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Вищого адміністративного суду України стосовно відмови у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Зобов`язати Вищий адміністративний суд України видати ОСОБА_1 , передбачену розділом II Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 №3-1 (в редакції постанови правління від 20.03.2023), довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі положень статей 135, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402.

Стягнути з Вищого адміністративного суду України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Вищий адміністративний суд України (, адреса: вул. Князів Острозьких, 8, корп. 5, м. Київ, 01029).

Суддя П.П. Марин