Справа № 127/31423/23
Суддя: Воробйов В. В.
Дата ухвалення: 2024-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/236/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю: секретаря Врублевської О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачів Чорної О.М.,

представника відповідача Петренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дію,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дію.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що з листів Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської радивід 21.08.2023 року вони дізнались, що місце їх проживання знято з реєстрації 09.08.2023 року. В подальшому, з відповіді на запит позивач дізналася, що місце проживання було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою співвласників житла - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Такі дії відповідача позивачі вважають незаконними, оскільки вони постійно проживають в цьому будинку та іншого місця для проживання не мають. В результаті дій відповідача їх позбавлено права на працю (зареєструватись в Центрі зайнятості), на житло, виборчих прав, відкриття власного бізнесу. Разом з тим, судові рішення про визнання позивачів такими, що втратили право користування житлом за зазначеною адресою або їх виселення, які б набрали законної сили та підлягали виконанню, відсутні. Тому третіми особами не могли надати органу реєстрації судового рішення. Таким чином, при внесенні змін до інформації щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідач не вчинив жодних дій, визначених нормою Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» щодо отримання від заявника відповідного судового рішення, тобто не перевірив наявність таких обставин та прийняв рішення без зобов`язання заявника надати відповідне судове рішення, яке набрало законної сили. В результаті цього, відповідач допустив порушення норм законодавства, що вказує на неправомірність дій при прийнятті рішення та порушення процедури прийняття рішення щодо внесення змін до інформації про зареєстроване місце проживання особи, що потягло за собою надмірний тягар на позивачів, які змушені звернутись до суду з цим позовом.

На виконання вимог ухвали суду, представником відповідача було подано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого у зв`язку з прийняттям Урядом 07.02.2022 року постани 3265 «Деякі питання декларування та реєстрації місця проживання та ведення територіальних громад», втратила чинність постанова КМУ від 02.03.2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Статтею 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» визначено, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Документи подані для зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зареєстрованого місця проживання відповідали вимогам діючого законодавства, в зв`язку з чим державним реєстратором було прийнято рішення про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання осіб за адресою: АДРЕСА_1 . Правові підстави для відмови були відсутні. При цьому, позивачем до позовної заяви не додано доказів на підтвердження права власності на будинковолодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Також в Державному реєстрі речових прав були відсутні відомості про державну реєстрацію права власності на вказане житло за позивачами. Щодо посилання на відсутність судового рішення, то наявність рішення суду є лише однією з підстав для зняття з зареєстрованого місця проживання. Враховуючи викладене, просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Представником позивачів було надано суду відповідь на відзив, відповідно до якого відзив є необґрунтованим, з огляду на те, що спір між сторонами виник з правовідносин у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг, які регулюють порядок декларування та реєстрації місця проживання, що окрім іншого регулює процедуру зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), внесення змін до вже існуючої інформації щодо зареєстрованого місця проживання особи. Пунктом 50 Порядку №265 від 07.02.2022 року визначено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості (п.87 Порядку). В той же час органу реєстрації не було надано судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом або про виселення позивачів. Дійсно ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» надає право власнику житла на підставі відповідної заяви, поданої до ЦНАП, зняти особу із її зареєстрованого місця проживання у даному житлі. Проте, цим правом наділений тільки той власник, який першочергово володіє і продовжує володіти відповідним житлом. Дія цього закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом. Позивачі були зареєстровані у спірному житлі ще з 2010 року, а судові рішення про визнання їх такими, що тратили право користування житлом або виселення відсутні. Позивач ОСОБА_1 є спадкоємицею померлого власника вказаного будинку, а позивач ОСОБА_2 дочкою, перехід права власності до іншої особи на це майно не є підставою для виселення членів сім`ї власника. Іншого житла вони не мають. Крім того, постановою Вінницького апеляційного суду від 15.11.2023 року у справі №127/15383/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2019 року скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про перерозподіл часток у будинковолодінні між співвласниками відмовлено. Тобто відповідач допустив порушення норм законодавства, що вказує на неправомірність дій при прийнятті рішення та порушення процедури прийняття рішення щодо внесення змін до інформації про зареєстроване місце проживання особи. Просила суд поданий відповідачем відзив не брати до уваги, оскільки доводи відповідача не відповідають чинному законодавству у сфері регулювання правовідносин, що виникають із декларування та реєстрації місця проживання в Україні.

Представником позивача було подано суду додаткові письмові пояснення, відповідно до яких спір про незгоду особи з позбавленням права користування житловим будинком та зняття з реєстраційного обліку стосується права користування житловим приміщенням, відповідно має приватноправовий характер. Захист цього права можна здійснити одним із способів, передбачених цивільним законом, за правилами цивільного судочинства. Щодо посилання по постанову Апеляційного суду Вінницької області від 15.11.2023 року, якою скасовано рішення першої інстанції та відмовлено у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про перерозподіл часток у будинковолодінні між співвласниками, то рішення в цій справі не впливає на хід розгляду справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки не наділяє позивачів правом володіння чи користування будинком АДРЕСА_1 . Позивачами до позовної заяви не додано доказів на підтвердження права власності на будинковолодіння, розташоване за вказаною вище адресою. В Державному реєстрі речових прав відсутні відомості про державну реєстрацію права власності на житлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , за позивачами по справі. З приводу відсутності судового рішення, то його наявність є лише однією з підстав, передбачених п.п. 2 п. 50 Постанови КМУ «Про деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» для зняття з зареєстрованого місця проживання. Представник зазначив, що до документів, які підтверджують право на проживання в житлі належить: ордер, свідоцтво про право власності, договір найму, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. Просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 08 грудня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у адміністративній справі було відмовлено.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позові та відповідді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що батьками позивача ОСОБА_5 були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 73). 18.06.1979 року позивач ОСОБА_5 після укладення шлюбу змінила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » (а.с. 74).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 72).

Як вбачається зі свідоцтв про смерть батьки позивача ОСОБА_2 та баба з дідом позивача ОСОБА_1 померли: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 75, 76).

Мати/баба позивачів ОСОБА_7 07.06.2010 року склала заповіт, посвідчений секретарем Люлинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області Маринчук С.Л., яким заповіла усе своє майно, житловий будинок, господарські прибудови, присадибну земельну ділянку, рухоме майно, що розташовані в АДРЕСА_1 , а також цінні папери, грошові заощадження у тому числі все те, що належатиме їй на час смерті і на що вона матиме право за законом своїй внучці ОСОБА_1 (а.с. 78).

За життя батько/дід позивачів ОСОБА_6 07.06.2010 року склав заповіт, посвідчений секретарем Люлинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області Маринчук С.Л., яким заповів усе своє майно, житловий будинок, господарські прибудови, присадибну земельну ділянку, рухоме майно, що розташовані в АДРЕСА_1 , а також цінні папери, грошові заощадження у тому числі все те, що належить йому на час смерті і на що він матиме право за законом своїй внучці ОСОБА_1 (а.с. 77).

21.07.2011 року ОСОБА_1 подала до Другої вінницької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті діда ОСОБА_6 (а.с. 79).

З відміток в паспортах громадян України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що вони зареєстровані у спірному житлі з 20.04.2010 року та з 02.04.1997 року (а.с. 3, 10-11). Також факт їх реєстрації підтверджується і записами в будинковій книзі (а.с. 4-5).

Відповідно до акту від 01.09.2023 року, посвідченого квартальним комітетом «Царина», ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_1 постійно проживали і проживають з моменту народження в будинку АДРЕСА_1 , де власником будинку був ОСОБА_6 , який помер у 2011 році. Зазначені громадяни обробляли і обробляють земельну ділянку, сплачують комунальні послуги. Іншого житла в сім`ї ОСОБА_9 немає (а.с. 6).

З повідомлення Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 21.08.2023 року, адресованої ОСОБА_1 , остання дізналася, що місце її проживання 09.08.2023 року було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку, встановленому Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою КМУ від 07.02.2022 року №265 (а.с. 12). Аналогічне повідомлення 21.08.2023 року було надіслано ОСОБА_2 (а.с. 14).

22.09.2023 року ОСОБА_1 було повторно надіслано відповідачу звернення. Так, 29.09.2023 року надано відповідь про те, що 09.08.2023 року місце її проживання знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою співвласників житла (право власності підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.08.2023 року №342141934). В Державному реєстрі речових прав відсутні відомості про державну реєстрацію її права власності на вказане житлове приміщення (а.с. 13).

Отже, під час прийняття відповідачем рішення щодо зняття позивачів з реєстрації, згода ОСОБА_1 була відсутня, хоча вона володіє правом на спадкове (спірне) майно.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.12.2023 року судом встановлено, що:

-ОСОБА_4 є власником 1/2 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі біржового контракту купівлі-продажу нерухомості №660, виданого 06.09.1995 року, виданого Вінницькою товарною універсальною біржою, дублікат якого видано 24.05.2021 року рішенням суду у справі №127/15383/19, видане 03.12.2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області. Рішення про державну реєстрацію прав було внесено 27.05.2021 року ОСОБА_10 виконавчим комітетом Вінницької міської ради;

-ОСОБА_3 є власником 1/2 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину №1-1800, виданого 23.07.2013 року Третьою вінницькою державною нотаріальною конторою, дублікат якого виданий 21.04.2021 року №1-700 Третьою вінницькою державною нотаріальною конторою, рішення суду у справі №127/15383/19, видане 03.12.2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області. Рішення про державну реєстрацію прав було внесено 23.07.2013 року ОСОБА_11 , Третьою вінницькою державною нотаріальною конторою, Вінницьким міським нотаріальним округом Вінницької області (а.с. 80-81).

Разом з тим, постановою Вінницького апеляційного суду від 15.11.2023 року у справі №127/15383/19 апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у розгляді справи ОСОБА_12 задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2019 року скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_13 до ОСОБА_3 про перерозподіл часток у будинковолодінні між співвласниками відмовлено (а.с. 82-85). У даному рішенні судом апеляційної інстанції було встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15.10.1962 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 придбали 21/100 частку будинку по АДРЕСА_1 . 27.02.1990 року виконавчим комітетом Староміської районної ради н/д їм було видано свідоцтво про право власності на будівлю за № НОМЕР_2 , а саме на 79/100 частин будинку по АДРЕСА_1 . В свідоцтві зазначено, що воно видане на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.1962 року. Але купили в той період вони 21/100 частку будинку, а не 79/100 частин. 13.07.1969 року ОСОБА_14 купила у ОСОБА_15 1/4 частку будинку і відповідно до рішення виконкому Староміської ради їй було ще видано свідоцтво про право власності за № 1160 від 17.09.1991 року на 2/25 частин цього ж будинковолодіння. ОСОБА_14 померла. Після її смерті залишилася спадщина, і ОСОБА_3 відповідно до ст. 1261 ЦК України як спадкоємець отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.07.2013 року на 2/25 частки в будинковолодінні по АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням ОСОБА_1 позбавлена права на спадкове майно, а також порушується її право на житло, передбачене ст. 48 Конституції України, оскільки після ухвалення рішення у цій справі співвласниками в будинку залишилися лише позивач та відповідач в рівних частках по 1/2.

Суд звертає увагу, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

За змістом ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Верховний Суд у своїх постановах від 28.03.2013 року у справі №903/565/16, від 16.01.2019 року у справі №920/566/16, від 19.05.2023 року у справі №915/1031/21 виклав правову позицію, згідно із якою законодавство не обмежує право спадкоємців на оформлення свідоцтва певними строками. Спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право звернутись із заявою про одержання свідоцтва у будь-який час після прийняття спадщини. Оформлення свідоцтва є правом, а не обов`язком спадкоємців. Факт неоформлення спадкових прав не тягне за собою втрату права на спадкове майно, якщо воно було прийнято у встановлений законом строк і встановленим законом способом, а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною.

З огляду на це, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що позивачами не надано доказів на підтвердження права власності на спірне будинковолодіння.

Отже, позивач ОСОБА_1 фактично є власником спірного будинковолодіння з дня смерті баби та діда, тобто з 26.09.2010 року та 26.03.2011 року.

Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.

Пунктами 1, 2 частини 1 ст. 18 вказаного вище Закону визначено, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, за заявою:

- про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником;

- власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) співвласника житла за заявою іншого співвласника цього житла не здійснюється (ч. 12 ст. 18 вказаного Закону). Аналогічна норма міститься і в п. 56 Постанови КМУ від 07.02.2022 року №265.

Відповідно до ч. 13 ст. 18 Закону, орган реєстрації приймає рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, якщо:

1) особа подала не в повному обсязі передбачені цим Законом документи (відомості) або документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є недійсним;

2) відомості реєстру територіальної громади не відповідають відомостям у поданих особою документах або відомостях;

3) за зняттям із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів.

Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, визначено механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Так, п. 50 Порядку визначено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі:

1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5;

2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи;

4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Пунктом 69 Порядку визначено, що посадова особа органу реєстрації або адміністратор центру надання адміністративних послуг перевіряє належність паспортного документа особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), про що зазначена посадова особа робить відповідний запис у заяві. Посадова особа органу реєстрації у день звернення особи, її законного представника (представника) або в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг, представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту: приймає рішення про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання або про відмову у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи.

Отже, відповідачу не було надано судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення позивачів права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тобто ним не було перевірено належність документів доданих до заяви про зняття з реєстрації.

Також новий власник не може зняти з реєстрації особу, яка вже була в ній зареєстрована до цього. Це пов`язано з тим, що згідно з ч. 2 ст. 1 ст. 18 Закону, дія цього закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV), згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Відповідно до статті 3 Закону № 1952-ІV загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Частиною першою статті 5 Закону № 1952-ІV передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Пунктами 1-3 частини третьої статті 10 Закону № 1952-ІV передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Як передбачено частиною першою статті 18 Закону № 1952-ІV, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 27 Закону № 1952-ІV державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Проаналізувавши матеріали справи судом встановлено, що право власності третіх осіб на спірне будинковолодіння було зареєстрована на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2019 року у справі №127/15383/19, яке згодом постановою Вінницького апеляційного суду від 15.11.2023 року було скасовано. Водночас, саме діями відповідача було позбавлено позивача ОСОБА_1 права власності на спадкове майно.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.22 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) конкретизувала свої попередні висновки та зазначила: «Скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення».

З урахуванням зазначених обставин суд вважає, що хоча на момент вирішення питання про зняття з реєстрації позивачів, ОСОБА_1 за судовим рішенням була позбавлена права на спадкове майно, разом із тим на підставі комплексного та повного аналізу фактичних обставин, враховуючи факт скасування у апеляційному порядку судового рішення про перерозподіл часток у будинковолодінні, права ОСОБА_1 є поновленими з часу їх порушення, що виключає можливість зняття позивачів із зареєстрованого місця проживання, оскільки ОСОБА_1 є спадкоємецею успадкованого спірного майна та своєї згоди на її виселення та матері не надавала.

Отже, Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради допустив порушення норм законодавства, що вказує на протиправність дій під час прийняття рішення та порушення процедури прийняття рішення про зняття позивачів з місця реєстрації.

Частиною другою ст. 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами першої та другою статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти, зокрема рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Суд також звертає увагу, що за юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002).

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19.

Таким чином, обраний позивачами спосіб захисту свого порушеного права є сумісним з вимогами статті 2 та ч. 3 ст. 245 КАС України, відповідає способам захисту порушеного права.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що дії відповідача щодо зняття позивачів з реєстрації місця їх проживання є протиправними, а тому позов слід задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням положень ч. 1 ст.139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 2147,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», ст.ст. 2, 5, 8, 9, 11, 72-77, 78, 139, 241-246, 250, 255, 292, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дію.

Визнати протиправними дії Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради здійснити дії щодо скасування відомостей про зняття із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради 2147 грн. 20 коп. (дві тисячі сто сорок сім гривень 20 копійок) судового збору.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради 2147 грн. 20 коп. (дві тисячі сто сорок сім гривень 20 копійок) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк після отримання рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, місцезнаходження: 21050, м. Вінниця, вул. Соборна, 59, .

Повний текст рішення суду складений 15.02.2024 року.

Суддя: