Справа № 160/23111/23
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 лютого 2024 року м. Дніпросправа № 160/23111/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року (суддя Сидоренко Дмитро Володимирович) в адміністративній справі № 160/23111/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у вересні 2023 року звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2020 по 29.08.2023 включно; зобов`язати Військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2020 по 29.08.2023 у сумі 555 985 грн 50 коп. включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 53043,73 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Посилається на правові позиції Верховного Суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2020 № 35 «По стройовій частині», солдата ОСОБА_1 старшого оператора зенітної ракетної обслуги 6 зенітної ракетної батареї 2 зенітного ракетного дивізіону (5 тарифний розряд) відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (зі змінами) звільнено наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04.02.2020 № 6-РС з військової служби ув запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), з 11.02.2020.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 року в справі № 160/2456/21 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 22.04.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 22.04.2016 по 28.02.2018 включно з застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення, - січень 2008 року з одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.04.2023 у справі №160/2456/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийнято нову постанову в цій частині. Визнано протиправною невиплату Військовою частиною НОМЕР_1 в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 11.02.2020 із застосуванням щомісячної фіксованої різниці між сумою індексації і розміром підвищення грошового забезпечення ОСОБА_1 . Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 11.02.2020 із застосуванням щомісячної фіксованої різниці між сумою індексації і розміром підвищення грошового забезпечення з відрахуванням військового збору 1,5 відсотка та з компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою КМУ № 44 від 15.01.2004. В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 залишено без змін, а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення.

На виконання вищенаведених судових рішень відповідачем здійснено нарахування та виплату на користь позивача присуджені виплати.

Нараховані виплати надійшли на банківський рахунок ОСОБА_1 30.08.2023 в сумі 159258,69 грн, що підтверджується випискою по рахунку АТ КБ «ПриватБанк».

ОСОБА_1 вважає, що дії Військової частини щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні є незаконними та такими, що суперечать вимогам трудового законодавства України, а відтак у позивача виникає право звернення до суду з вимогами, пов`язаними з нарахуванням та стягненням заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX.

Вказаним Законом, зокрема, внесені зміни до Кодексу законів про працю України, частину першу та другу статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX 19 липня 2022 року, та після набрання чинності цим законом.

Період з 12.02.2020 до 18.07.2022 регулювався редакцією статті 117 КЗпП України, яка не встановлювала обмеження строку щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. До цього періоду, в разі існування істотного дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності.

Проте, період з 19.07.2022 до 29.08.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

У постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 суд касаційної інстанції вказав, що до періоду після 19 липня 2022 року практику Верховного Суду щодо пропорційності виплат застосовувати недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням приписів статті 117 КЗпПУ та правових позицій Верховного Суду в подібних правовідносинах, суд апеляційної інстанції зазначає, що відшкодування, передбачене цією статтею, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що остаточний розрахунок мав бути проведений з ОСОБА_1 11.02.2020 в день звільнення.

Натомість належні до виплати суми в загальному розмірі 159 258,69 грн були виплачені лише 30.08.2023.

Судом встановлено, що днем звільнення ОСОБА_1 є 11.02.2020, а тому першим днем затримки є 12.02.2020.

Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 30.08.2023, а тому останнім днем є 29.08.2023.

Таким чином суд апеляційної інстанції доходить висновку, що період затримки розрахунку при звільненні слід розділити: з 12.02.2020 по 18.07.2022 888 днів, та з 19.07.2022 по 29.08.2023 407 днів.

Суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку № 100).

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2023 № 1072 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 у грудні 2019 року склав 10654,35 грн, у січні 2020 року 10654,35 грн, що в сумі складає 21308,70 грн.

Таким чином, розмір одноденного заробітку складає 343 грн 69 коп. (21308,70 грн./62 робочих дня).

З огляду на зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 12.02.2020 по 18.07.2022 становить 305 196 грн 72 коп. (343,69 грн х 888 дні затримки).

При задоволенні позову суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а.

Зокрема, істотність частки компенсації за непроведену індексацію в порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 159 258,69 грн/ 305 196,72 грн (сума компенсації за непроведену індексацію/ середній заробіток за час затримки розрахунку) = 0,14.

Таким чином сума, яка підлягає відшкодуванню за період з 12.02.2020 по 18.07.2022, становить: 343,69 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,14 (частка компенсації за непроведену індексацію) х 888 (кількість робочих днів затримки розрахунку, які підлягають відшкодуванню) = 42 727, 54 грн.

Отже з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений ОСОБА_1 у розмірі 42 727, 54 грн. за період з 12.02.2020 по 18.07.2022.

В свою чергу за період з 19.07.2022 по 29.08.2023, з урахуванням законодавчого обмеження компенсації 6-имісячним строком, та правових висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах, належна сума за час затримки розрахунку ОСОБА_1 становить 62 551 грн 58 коп.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який належить до виплати позивачеві, складає 105 279,12 грн (42 727 грн 54 коп. + 62 551 грн 58 коп.).

Суд апеляційної інстанції вважає не обґрунтованими доводи апелянта, в яких останній посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, адже вказану справу розглянуто в порядку цивільного судочинства та висновки, викладені в ній, не є правозастосовними у даному спорі.

Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року в адміністративній справі № 160/23111/23 скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 105 279,12 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з 15 лютого 2024 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови у випадках, передбачених ст. 328 КАС України.

Повна постанова складена 15 лютого 2024 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров