Справа № 120/16093/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 р. Справа № 120/16093/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що на підставі її заяви рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04.02.2016 №215 будинок по АДРЕСА_1 із садового переведено в житловий. Позивач вказує, що у зв`язку із внесенням змін в Державний реєстр речових прав, садовий будинок змінив цільове призначення на житловий, однак земля залишилась із цільовим призначенням під садівництво, що на її думку створює законодавчі розбіжності та перешкоджає у здійсненні нотаріальних дій з даним будинком.

У зв`язку із викладеним позивач 30.06.2023 звернулась до відповідача із заявою, у якій просила на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 399 від 13.05.2020 її житловий будинок по АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 перевести з житлового в садовий і таким чином прибрати правову невідповідність цільового призначення землі та будинку на ній. Однак, як вказує позивач, листом від 14.07.2023 відповідач відмовив їй у задоволенні її заяви з тих підстав, що переведення житлового будинку в садовий будинок чинним законодавством не передбачено, та зробити відповідні зміни в Державному реєстрі речових прав немає правових підстав.

Позивач з такими висновками відповідача не погоджується та вважає, що ним допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не виконанні приписів Постанови Кабінету Міністрів України №399 від 13.05.2020 та не внесенні змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про переведення її житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в садовий будинок.

Ухвалою від 10.11.2023 судом відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні). Також цією ухвалою сторонам встановлені строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

20.11.2023 до суду через систему Електронний суд від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за вимогами якого останній проти позову заперечує. Зазначає, що 04.02.2016 на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №215 «Про переведення садових будинків у жилі будинки», винесенню якого передувала подача позивачем заяви з додатками, садовий будинок АДРЕСА_2 переведено з садового будинку в житловий будинок. Згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 19.07.2018 № 1524 «Про присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна» присвоєно адресу житловому будинку на АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_1 , розташованому на земельній ділянці площею 0,0582 га кадастровий №:01:001:0470 м. АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №28198068 від 11.02.2016 внесено зміни до запису про нерухоме майно, на підставі заяви гр. ОСОБА_1 , а саме переведено садовий будинок в АДРЕСА_1 з садового будинку в житловий будинок. Відповідач вказує, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Відповідач звертає увагу суду, що на теперішній час питання переведення житлового будинку в садовий чинним законодавством не передбачено, посилання на таку практику у позивача також відсутнє.

Відповідач наголошує на тому, що відповідно до абзацу 2 пункту 5 Порядку переведення дачних і садових будинків, по відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 29.04.2015 рішення про переведення є підставою для внесення відповідних змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Вищевказаний абзац Порядку на підставі постанови Кабінету Міністрів України №399 від 13.05.2020 викладено в новій редакції: рішення про переведення є підставою для використання дачних і садових будинків як житло, зокрема для реєстрації місця проживання. Однак на переконання відповідача, внесення змін до Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у житлові будинки не є підставою для внесення відповідних змін щодо скасування рішення державного реєстратора. За таких обставин відповідач вважає заявлений позов безпідставним, а тому у його задоволенні просить суд відмовити.

20.11.2023 до суду через систему Електронний суд та 23.11.2023 поштовим зв`язком від Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради надійшло клопотання про застосування строків позовної давності, що було розцінено судом, як клопотання про залишення позову без розгляду, в задоволенні якого ухвалою суду від 07.12.2023 було відмовлено.

22.11.2023 позивачем подано відповідь на відзив, у якому остання вважає доводи відповідача необґрунтованими, а адміністративний позов таким, що підлягає задоволенню.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши наявні у справі докази та надавши їм юридичну оцінку суд встановив, що на підставі заяви позивача та доданих до неї документів, рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №215 від 04.02.2016 "Про переведення садових будинків у жилі будинки", садовий будинок АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , переведено з садового будинку в житловий будинок.

В подальшому, за заявою позивача, 11.02.2016 на підставі рішення державного реєстратора від 11.02.2016 №28198068, внесено зміни до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про нерухоме майно, а саме переведено садовий будинок в АДРЕСА_1 в житловий будинок.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 19.07.2018 № 1524 «Про присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна» присвоєно адресу житловому будинку на АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_1 , розташованому на земельній ділянці площею 0,0582 га кадастровий №:01:001:0470 АДРЕСА_1 .

На переконання позивача у зв`язку із внесенням змін в Державний реєстр речових прав садовий будинок змінив цільове призначення на житловий, однак земля залишилась із цільовим призначенням під садівництво, що створює законодавчі розбіжності та перешкоджає їй належним чином розпоряджатись своїм будинком.

Враховуючи викладене, позивач 07.11.2022, 28.11.2022 та 30.06.2023 зверталась до Вінницької міської ради із заявами у яких просила на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 399 від 13.05.2020 її житловий будинок по АДРЕСА_4 ) перевести з житлового в садовий і таким чином прибрати правову невідповідність цільового призначення землі та будинку на ній.

Однак листами від 17.11.2022 №Ф/01/142612/01-04, від 06.12.2022 №Ф/01/148970/01-04 та від 14.07.2023 №Ф/01/56420/01-04 Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради відмовив позивачу у задоволенні її заяв з тих підстав, що збудований нею садовий будинок по АДРЕСА_1 переведений в житловий, а переведення житлового будинку в садовий будинок чинним законодавством не передбачено.

Позивач з такою позицією відповідача не погоджується та вважає, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 399 від 13.05.2020 відповідач має право внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про переведення її житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в садовий будинок.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 4 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) встановлено, що житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

Згідно зі ст. 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Відповідно до ст. 81 ЖК України громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Рішення про переведення дачних і садових будинків у жилі будинки приймається відповідними органами місцевого самоврядування.

Таким чином, положеннями ст. 81 ЖК України передбачено порядок переведення дачних і садових будинків у жилі, водночас як і положеннями ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не визначено, що для реєстрації місця проживання в садовому будинку особа має подати рішення про переведення садового будинку в житловий.

На виконання вимог ст. 81 ЖК України Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 29.04.2015р. №321, якою затверджено Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки (далі Порядок №321).

Відповідно до п. 2 Порядку №321 переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки здійснюється безоплатно органами місцевого самоврядування села, селища, міста, з якими відповідні дачні поселення та садівничі товариства пов`язані адміністративно або територіально.

За правилами п. 3 Порядку №321 для переведення дачного чи садового будинку у жилий будинок громадянин, який є його власником, або уповноважена ним особа (далі - власник) подає до виконавчого органу сільської (селищної, міської) ради, а у разі, коли в сільській раді виконавчий орган не утворено, - сільському голові (далі - уповноважений орган) заяву за формою згідно з додатком 1, до якої додаються: - копія документа про право власності на дачний чи садовий будинок, засвідчена в установленому порядку; - письмова згода співвласників (за наявності) на переведення такого будинку в жилий; - звіт про проведення технічного огляду дачного чи садового будинку з висновком про його відповідність державним будівельним нормам за формою згідно з додатком 2.

Відповідно до п. 4 Порядку №321 за результатами розгляду заяви та доданих до неї документів уповноважений орган протягом місяця з дня їх надходження приймає рішення про переведення дачного чи садового будинку у жилий будинок або про відмову в такому переведенні.

Як вже було встановлено судом, на підставі заяви позивача рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №215 від 04.02.2016 «Про переведення садових будинків у жилі будинки», садовий будинок АДРЕСА_2 , переведено з садового будинку в житловий будинок.

Поряд із тим ч. 2 п. 5 Порядку №321 (в редакції чинній на момент прийняття рішення про переведення садового будинку позивача в житловий) було передбачено, що рішення про переведення є підставою для внесення відповідних змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Надалі вказаний абзац Порядку на підставі постанови Кабінету Міністрів України №399 від 13.05.2020 викладено в новій редакції: "рішення про переведення є підставою для використання дачних і садових будинків як житло, зокрема для реєстрації місця проживання".

Позивач вважає, що оскільки постановою Кабінету Міністрів України №399 від 13.05.2020 внесені відповідні зміни, то вона має право на скасування рішення державного реєстратора та переведені її будинку з житлового в садовий.

Однак, суд з такими доводами позивача не погоджується та наголошує на тому, що сам факт внесення змін до Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у житлові будинки не є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо скасування рішення державного реєстратора.

Процедура скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) здійснюється із дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015№1 127, а також щодо технічної можливості скасування запису - пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 (зі змінами), та здійснюється виключно у випадках, передбачених законом.

Водночас, суд вказує на те, що дійсно чинним законодавством не передбачено переведення житлового будинку в садовий, а відтак і правових підстав для внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо скасування рішення державного реєстратора із наведених позивачем мотивів немає.

Що ж до інших посилань позивача на те, що Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" від 26.10.2011 №1141 зі змінами, які внесені Постановою №399, передбачено, що у разі скасування рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав у такому Реєстрі проводиться зміна шляхом редагування відповідного запису з метою приведення його у стан, що існував до прийняття такого рішення та проведення відповідних реєстраційних дій, то суд ще раз наголошує на тому, що такий порядок стосується саме процедури внесення записів про скасування державної реєстрації, яка здійснюється лише виключно у випадках передбачених законом.

При цьому, як вже зазначалось судом, чинним законодавством не передбачено переведення житлового будинку в садовий як і не передбачено автоматичного відновлення попереднього правового стану цього будинку у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відтак, з огляду на викладене, суд доходить висновку, що наведені позивачем в адміністративному позові доводи не свідчать про протиправну бездіяльність відповідача та не дають правових підстав для зобов`язання його вчинити дії, які обумовлені вимогами цього позову.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Водночас адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються індивідуально-виражені права позивача.

Разом з тим право на звернення до адміністративного суду не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме собою звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист, адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить, і що це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах. Натомість відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на наведене суд надав правову оцінку визначальним доводам сторін. Інші ж аргументи жодним чином не відображаються на повноті та об`єктивності дослідження судом обставин справи та не вплинули на результат розгляду даної справи.

За таких обставин суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги безпідставними, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно до статті 139 КАС України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 268, 269, 287, 295 КАС України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 14.02.24.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради (вул. Соборна, 59, м. Вінниця, 21000, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович