Справа № 320/7122/21
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року № 320/7122/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними та скасування дій та рішення та зобов`язання вчинити дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить суд (орфографія та пунктуація автора збережені):

- визнати дії та рішення відповідача, повідомлено в листах №17 від 16.12.2020 року, №1576-808/М-02/8-1000/21 від 15.02.2021 року, стосовно відмови у призначенні пенсії позивачу, та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не призначення пенсії позивачу протиправними та скасувати їх;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити позивачу пенсію за віком з 26.08.2019 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) та здійснювати виплату пенсії на вказаний ним банківський рахунок, з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області кошти у сумі 100 000,00грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області відмовив у призначенні пенсії позивачу .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 матеріали адміністративної справи №320/7122/21 передані на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва за підсудністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2021 відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовної провадження.

13.12.2022 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" №2825-IX, статтею 1 якого встановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.

Пунктом 1 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

14.12.2022 вказаний Закон був опублікований в газеті "Голос України" №254 та набрав чинності 15.12.2022.

01.03.2023 на адресу Київського окружного адміністративного суду від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли матеріали цієї адміністративної справи та за результатом автоматизованого розподілу були передані на розгляд судді Дудіну С.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 прийнято адміністративну справу до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Дудіна С.О., вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу 5-денний строк з дня вручення ухвали суду, протягом якого позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви, а саме: надати обґрунтований розрахунок суми моральної шкоди, заявленої до відшкодування.

30.03.2023 на адресу суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить суд (орфографія та пунктуація автора збережені):

- визнати протиправними та скасувати дії та рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, повідомлено в листах №17 від 16.12.2020 року, №1576-808/М-02/8-1000/21 від 15.02.2021 року, стосовно відмови у призначенні пенсії та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не призначення пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 26.08.2019 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) та здійснювати виплату пенсії за вказаний ним банківський рахунок, з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Отже, позивач відмовився від позовної вимоги про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області коштів у сумі 100 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.04.2023 продовжено розгляд адміністративної справи.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю відмови у призначенні ОСОБА_1 , громадянину України, що проживає в Ізраїлі, пенсії за віком з 26.08.2019, оскільки подана заява про призначення пенсії за віком з усіма документами є підставою для призначення пенсії. Відмову у призначенні пенсії з підстави не надання паспорту громадянина України позивач вважає протиправною, оскільки у складі поданих документів ним була додана копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може бути пов`язано з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Твердження відповідача про не підтвердження страхового стажу позивач також вважає безпідставними, оскільки ним була подана копія трудової книжки, відомості з якої свідчать про достатній страховий стаж для призначення пенсії, а згідно з правовими позиціями Верховного Суду, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Крім того, позивач зазначає, що його право на пенсію незалежно від місця проживання підтверджено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2020 у справі №320/6279/19.

Також позивач стверджує, що відповідач має здійснити виплату пенсії з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено право на отримання пенсії особам, які не проживають на території України та щодо яких не встановлено інформацію щодо громадянства.

Відповідач стверджує, що при зверненні представника позивача 16.08.2019 не було пред`явлено паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання та вік (в оригіналі), документи подані позивачем не особисто, що і стало підставою для прийняття спірного рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України (копія закордонного паспорту громадянина України НОМЕР_1 ) та в матеріалах справи не має даних про те, що позивачем припинено громадянство України у відповідності з вимогами Закону України «Про громадянство України».

07.10.1999 року позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Перед виїздом за кордон позивач мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .

З досягненням необхідного віку та з метою призначення пенсії за віком позивач через свого представника 26.08.2019 звернувся до Пенсійного фонду України із заявою, в якій просив Пенсійний Фонд визначити уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву по суті та направити її за належністю.

Пенсійний фонд України листом №22907/М-11 від 06.09.2019 направив заяву про призначення пенсії позивачу з доданими документами, необхідними для призначення пенсії до Головного управління Пенсійного Фонду України у Київській області.

16 серпня 2019 року представник позивача направив безпосередньо до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області особисту заяву позивача про призначення пенсії нотаріально посвідчену та апостильовану.

Листом від 19.09.2019 №1055/М-05 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області відмовило позивачу у призначанні пенсії з тих підстав, що на теперішній час для призначення пенсії за віком потрібно надати документ, що підтверджує на день оформлення пенсії реєстрацію або фактичне місце проживання позивача в межах України.

26 вересня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 , якою повідомив, що з`явився особисто до Управління з оригіналами для огляду та копій наступних документів: довіреності представників (оригінал для ознайомлення та копія); паспорт громадянина України для виїзду за кордон (оригінал для ознайомлення та копія); ПІН (оригінал для ознайомлення та копія); трудова книжка (оригінал для ознайомлення та копія); посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (оригінал для ознайомлення та копія); вкладка до посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (оригінал для ознайомлення та копія).

У подальшому, листом відповідача від 04.10.2019 №1253/М-01 позивача повідомлено, що його заява була розглянута ГУ ПФУ у Київській області, відповідь на яку було надано листом від 19.09.2019.

Позивач вважаючи відмову відповідача у призначенні пенсії за віком противоправною та такою, що порушує конституційні права на пенсійне забезпечення, звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2020 у справі №320/6279/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, викладене в листі Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 19.09.2019 №1055/М-05 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 серпня 2019 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні, та прийняти за її результатом рішення.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2020 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року з усіма доданими до неї матеріалами повернуто апелянту.

Отже, вказане судове рішення у справі №320/6279/19 набрало законної сили 27.11.2020.

Обставини, встановлені зазначений судовим рішенням відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України визнаються судом преюдиціальними, тобто не потребують повторному доказуванню.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 16.12.2020 №17 відмовлено ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком, оскільки:

- за поданими документами не підтверджено місце реєстрації чи фактичне проживання ОСОБА_1 в Україні;

- визначити страховий стаж заявника за наданими документами неможливо.

Листом від 15.02.2021 №1576-808/М-02/8-1000/21 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомило, що пунктом 2.22 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, встановлено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

За поданими документами не підтверджено місце реєстрації чи фактичне проживання ОСОБА_1 в Україні.

Згідно пункту 2.23 розділу ІІ Порядку, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

До заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком подано ксерокопію трудової книжки завірену адвокатом, яка містить нечіткі записи.

Визначити страховий стаж ОСОБА_1 за даними документами не можливо.

Вказаним листом повідомлено ОСОБА_1 про необхідність надання оригіналу його трудової книжки.

Вважаючи протиправними дії та рішення відповідача та у зв`язку із цим зобов`язання вчинити певні дії, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 25 Основного Закону визначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Верховний суд у постанові від 30.09.2019 у справі №475/164/17 зазначив таке:

«…право громадянина на одержання та призначення йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні, так як відповідно до конституційних принципів України, право на пенсійне забезпечення гарантується, незалежно від того де проживає така особа.

При цьому суд звертає увагу на позицію Конституційного Суду України із зазначеного питання, так у пункті 3 Рішення № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року зазначено, що пункт 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України.

Крім того, особам надано право на звернення до пенсійного органу за призначенням пенсії через своїх представників.

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач досягнув встановленого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку і має необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог, так як у позивача наявне право на отримання пенсії по віку.

Така правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеною в постановах від 12 травня 2015 року у справі № 21-180а15, від 19 травня 2015 року у справі №21-168а15, а також Верховного Суду у постановах від 18 вересня 2018 року у справі № 522/535/17, від 19 вересня 2018 року у справі № 766/1519/17 та від 31 січня 2019 року у справі № 520/9721/16-а, від 14 лютого 2019 року у справі №766/15025/16-а та від 12 вересня 2019 року у справі №653/643/17».

Суд зазначає, що право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в межах національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримані; органи влади не можуть відмовити в таких виплатах доти, доки виплати передбачені законодавством. Конституція України, Закон України № 1058-IV гарантують усім громадянам України за встановлених умов право на матеріальне забезпечення коштом трудових та соціальних пенсій.

Отже, призначення пенсії покладається на відповідний територіальний орган ПФУ. У протилежному випадку цей орган буде діяти не на підставі, не в межах повноважень і не згідно з чинним законодавством. Протиправна відмова у призначенні пенсії, яке сталося з вини держави в особі її компетентних органів, може бути віднесене до триваючих правопорушень, оскільки відповідний суб`єкт владних повноважень протягом відповідного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) стосовно пенсіонера, чим порушує його право на соціальний захист пенсійне забезпечення.

В основу правового обґрунтування цього покладений підхід, що використовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) до розуміння пенсії. Так, юридичну природу соціальних виплат, зокрема пенсій, ЄСПЛ пояснює не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту законних (легітимних) очікувань особи та принцип правової визначеності, що є невіддільними елементами принципу правової держави та верховенства права (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (заяви № 7151/75 та № 7152/75), «Брумареску проти Румунії» (заява № 28342/95), «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10). Тобто, коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв, і якщо людина очевидно підходить під ці критерії це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу. Так, у справі «Пічкур проти України» було констатоване порушення статті 14 Конвенції в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, а також зобов`язано державу-відповідача сплатити заявникові 5 тис. євро відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

У 2019 році ЄСПЛ у справі «Aleksiж v. Slovenia» (заява № 57123/10) констатував порушення статті 14 Конвенції в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу. Заявник скаржився на відмову в призначенні та виплаті пенсії за віком в період з травня 1992 року по лютий 2003 року на тій підставі, що він не мав словенського громадянства, що було однією з вимог закону. Як установив ЄСПЛ (ураховуючи, зокрема, практику, сформовану в рішенні у справі «Ribaж v. Slovenia», заява № 57101/10) Словенія не мала права відмовлятися (на підставі відсутності угоди про правонаступництво) від обов`язку щодо виплати пенсії, а тому зобов`язана впродовж трьох місяців заплатити заявнику за 11-річну затримку у виплаті пенсії 70 тис. євро, а також 5 тис. євро на відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд в цій категорії справ показує відповідність імперативності заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їхнього конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи на підставі правової позиції ЄСПЛ, викладеної в пункті 52 рішення «Пічкур проти України» (заява № 10441/06).

Таким чином, відповідні підходи Верховного Суду сформульовані з урахуванням принципів практики ЄСПЛ (викладених у рішеннях у справах «Paradiso and Campanelli v Italy» (№ 25358/12), «Sidabras and Others v. Lithuania» (№ 50421/08), «Ioannou v Turkey» (№ 18364/91), «Schenk v. Switzerland» (№ 10862/84), «Stromblad v. Sweden» (№ 3684/07), а саме: 1) право не виникає внаслідок неправомірних дій (ex iniuria ius non oritur) або бездіяльності; 2) держава не може відмовитися від виконання свого зобов`язання, посилаючись на підстави, які визнані незаконними; 3) те, що право виникає з факту (ex facto ius oritus), не означає, що право може виникати з несправедливості (ex iniuria ius non oritur).

Верховний Суд сформував під час розгляду спорів щодо захисту порушеного конституційного права на пенсію осіб, що виїхали на постійне місце проживання до іншої держави, такі правові позиції:

- громадяни України, які постійно проживають за кордоном, мають безумовне право на призначення пенсії, а обов`язком ПФУ є визначення територіального органу ПФУ, відповідального за вирішення питання щодо призначення пенсії такій особі (постанова Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 826/14837/16);

- наявність права на отримання пенсії за віком в особи, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон, за загальним правилом, підтверджується досягненням особою встановленого Законом України № 1058-IV пенсійного віку та наявністю необхідного для призначення відповідного виду пенсії страхового стажу (постанова Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 475/164/17);

- закони України не передбачають серед підстав для відмови в призначенні пенсії особі, яка офіційно виїхала на постійне місце проживання за кордон, такої як відсутність місця реєстрації в Україні (постанови Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справі № 204/1134/17 (2а/204/91/17) та від 1 жовтня 2019 року у справі № 804/3646/18);

- до правовідносин щодо призначення пенсії особі, яка постійно проживає за кордоном, слід застосувати висновки, які містяться в рішенні КСУ від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та стосуються, зокрема, застосування статей 1, 3, 22, 24, 25, 46 Конституції України (постанова Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 826/14837/16);

- з дня набрання чинності Рішення КСУ від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України № 1058-IV відсутні підстави для припинення права особи на отримання пенсії у зв`язку з виїздом за кордон; з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон (постанова Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справі № 204/1134/17 (2а/204/91/17);

- надання належних документів, які підтверджують особу та її право на пенсію, є обов`язком заявників при зверненні з відповідними заявами до територіального органу ПФУ та може бути предметом судового розгляду (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2019 року у справі № 663/574/17);

- обчислення страхового стажу та визначення розміру пенсії є дискреційними повноваженнями відповідного територіального органу ПФУ; суд не є органом, уповноваженим на призначення пенсії, а лише має компетенцію на здійснення судового контролю за відповідністю чинному законодавству оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта владних повноважень (постанови Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 804/3646/18 та від 21 грудня 2019 року у справі № 663/574/17).

Пунктом 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі Порядок, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність відмови відповідача у реалізації конституційного права позивача на пенсійне забезпечення з підстав ненадання оригіналу його паспорту або нотаріально засвідченої копії для підтвердження місця реєстрації чи фактичного проживання, оскільки до заяви про призначення пенсії за віком, представником позивача була надана копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а його оригінал для огляду був наданий представником позивача 26.09.2019.

Приписами статті 24 Закону 1058-IV встановлено, що, зокрема, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 26 Закону 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Частинами 1 та 3 ст. 44 Закону 1058-IV встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

За правилами ст. 82 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії (стаття 81), не пізніше 10 днів з дня їх надходження.

Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причин відмови та порядку оскарження орган, що призначає пенсії, видає або надсилає підприємству, організації або заявникові не пізніше 5 днів після винесення відповідного рішення.

Згідно ст. 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку.

Відповідно до п. 1.1. Розділу І Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з п. 1.7. Порядку днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Пунктом 4.1. Порядку встановлено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Згідно з п. 4.2. Порядку при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Згідно з п. 4.3 Порядку не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу начальника управління щодо розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача для призначення пенсії подав, зокрема копію трудової книжки ОСОБА_1 , а 26.09.2019 на прийомі в Управлінні надав оригінал трудової книжки позивача для огляду та засвідчення її копій, що підтверджується розпискою головного спеціаліста Білоцерківського відділу обслуговування громадян №2 (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Київській області від 26.09.2019 за вх. №1253/М-01.

Відповідач стверджує, що до заяви про призначення пенсії за віком подано копію трудової книжки ОСОБА_1 , яка містить нечіткі записи.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Головне управління не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

З копії трудових книжок ОСОБА_1 вбачається, що вони видані органами, в яких позивач працював, що відповідає Інструкції №58 від 29.07.1993.

До цього ж, записи про роботу позивача містять посилання на номери наказів, а саме: трудові книжки містять інформацію стосовно дати прийняття на роботу, найменування підприємства, де працював позивач, а також відділ і посаду, на яку його було прийнято. Крім того, зазначено на підставі яких наказів позивач приймався на роботу та звільнявся.

Зважаючи на здійснені записи, є підстави вважати, що їх у трудових книжках позивача здійснено на підставі належно оформлених документів. Відповідальність за внесення до трудової книжки працівника певних відомостей несе роботодавець або уповноважений ним орган за місцем останньої на той час роботи, оскільки саме ним здійснюються записи, відтак працівник не може нести за це відповідальність або бути позбавлений права на пенсію.

Отже, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, відповідач діяв необґрунтовано.

Суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Відсутність посилання чи неточних записів, відсутності печатки не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність ведення та заповнення трудової книжки.

Таким чином, недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та постанові Верховного Суду від 17.07.2018 у справі №220/989/17.

З огляду на наведене, спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №17 від 16.12.2020 про відмову у призначенні пенсії позивачу є протиправним та підлягає скасуванню.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що позивач у своїй заяві просив призначити пенсію за віком на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII, як на підставу правомірності відмови, суд не приймає до уваги, оскільки такі обставини не були покладені в основу спірного рішення.

Крім того, суд зауважує таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 55 зазначеного Закону встановлено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку - 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років; особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Відповідно до п. 2.1 до заяви про призначення пенсії за віком, додаються, зокрема, документи, які засвідчують особливий статус особи:

- посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача до заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 було додано лише копію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Серія А №201530 від 12.11.1990, інших документів, визначених вказаним вище пунктом Порядку №22-1 надано не було.

Верховний Суд у постанові від 21.11.2019 у справі №572/47/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 85804084) та від 15.01.2021 у справі №520/7846/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 94171730) зазначив, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, статус особи, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю 4 категорії та надає право користування пільгами, встановленими Закону №796, є відповідне посвідчення.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вищенаведену позицію Верховного Суду, суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо відсутності підстав для призначення позивачу пенсії з огляду на ненадання позивачем належних документів та зазначає, що саме посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Серія А №201530 від 12.11.1990 надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, у тому числі, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

У той же час, суд звертає увагу на те, що станом на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком позивач вже досяг загального віку для призначення пенсії 60 років, у зв`язку з чим пільги, встановлені Законом №796-ХІІ, у даному випадку не мають правового значення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №17 від 16.12.2020 про відмову у призначенні пенсії позивачу.

Водночас суд не вбачає правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача №1576-808/М-02/8-1000/21 від 15.02.2021, оскільки вказаний документ за своєю суттю є відповіддю на звернення представника позивача, а рішенням, яким були порушені права позивача, є саме рішення №17 від 16.12.2020.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 26.08.2019 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) суд зазначає таке.

Так, згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд зазначає, що призначення позивачеві пенсії за віком потребує дослідження питання наявності страхового стажу, що не було предметом розгляду під час прийняття спірного рішення. Так, відповідач відмовив позивачеві у призначенні пенсії фактично з двох підстав:

1) неподанням документів для підтвердження місця реєстрації чи фактичного проживання ОСОБА_1 в Україні;

2) неможливістю визначення страхового стажу заявника за наданими документами.

Вказаним обставини судом було надано правову оцінку та констатовано неправомірність позиції органу Пенсійного фонду України.

Натомість, як було вказано вище, обчислення страхового стажу та визначення розміру пенсії є дискреційними повноваженнями відповідного територіального органу ПФУ; суд не є органом, уповноваженим на призначення пенсії, а лише має компетенцію на здійснення судового контролю за відповідністю чинному законодавству оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта владних повноважень. Вказаний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 804/3646/18 та від 21 грудня 2019 року у справі № 663/574/17.

З урахуванням цього, вирішення питання достатності у позивача страхового стажу для призначення пенсії виходить за межі розгляду даної справи.

Таким чином, після прийняття судом рішення у цій справі відповідач має розглянути подані позивачем документи, незалежно від місця проживання позивача, та на підставі наявної копії трудової книжки (оригінал якої був наданий відповідачеві для огляду) визначити страховий стаж позивача та вирішити питання про призначення йому пенсії.

На переконання суду, у даному випадку належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.08.2019 про призначення пенсії та на підставі поданих ним документів вирішити питання про призначення пенсії, з прийняттям відповідного рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про здійснення виплати пенсії з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є передчасними та задоволенню не підлягають, оскільки пенсія позивачеві ще не призначена.

Відповідно до положень ч. ч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 908,00грн., що підтверджується квитанцією від 01.11.2021 №38684, який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-77, 90, 139, 241- 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 16.12.2020 №17 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 серпня 2019 року про призначення пенсії за віком та на підставі поданих ним документів вирішити питання про призначення йому пенсії, з прийняттям відповідного рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

4. В іншій частині в позові відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судові витрати на суму 908,00грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.