Справа № 360/1163/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року справа №360/1163/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Галкіна Вячеслава Леонідовича на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2023 року (повне судове рішення складено 17 листопада 2023 року у м. Дніпро) у справі № 360/1163/23 (суддя в І інстанції Секірська А.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Галкін В.Л., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 12.09.2023 №92 про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області призначити позивачці пенсію за віком у відповідності до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - № 1788-XII) з моменту первинного звернення за пенсією, тобто з 05.09.2023.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 05.09.2023 позивач звернулася до пенсійного органу через веб-портал ПФУ з заявою про призначення пенсії з усіма необхідними документами, так як набула право на призначення пенсії за віком у відповідності до ст.12 Закону № 1788-XII. Заява була розглянута відповідачем, який своїм рішенням від 12.09.2023 №92 відмовив у призначенні пенсії в зв`язку з недосягненням віку, визначеного ст. 26 Закону України № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При розгляді документів відповідач врахував до загального страхового стажу 24 роки 10 місяців 22 дні.

Представник позивача зазначив, що на час звернення з заявою про призначення пенсії за віком є чинними обидві норми і стаття 12 Закону № 1788-XII, і стаття 26 Закону № 1058-ІV. Дійсно, згідно з вимогами статті 5 Закону № 1058-IV саме цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до вимог 8 Закону № 1058-IV громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи.

Крім того, вимоги статей 5 та 8 мали виключення щодо їх застосування, які були введені законодавцем до пункту 2, а потім (Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 3108-IV від 17.11.2005, потім в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017) до пункту 16 Розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV, та передбачали збереження вимог щодо віку і стажу для призначення пільгових пенсій для осіб, що мають стаж роботи за списками №1 та №2 спеціальностей, робіт професій та для осіб, які мають стаж роботи для призначення пенсій за вислугу років за Законом № 1788-XII.

Згідно з вимогами пункту 16 розділу XV Закону № 1058-IV в чинній редакції передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону № 1058-IV застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

На підставі цього рішення Велика Палата Верховного Суду в межах зразкової справи № 360/3611/20 дійшла висновку про те, що в подібному випадку (щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників) підлягають застосуванню положення Закону № 1788-XII, які є найбільш сприятливими для особи, ніж положення Закону № 1058-IV в частині визначення віку та стажу, необхідного для призначення пенсії таким працівникам.

Отже і чинне законодавство, і судова практика, визнає правомірність очікувань (на призначення пенсії відповідно до норм закону, що прийняті раніше (Закону №1788) і передбачає більш сприятливі для осіб умови) щодо працівників певних професій та спеціальностей, які здобули пільговий стаж чи стаж для призначення пенсії за вислугу років.

В той же час, питання правомірності аналогічних очікувань у працівників інших професій та спеціальностей, які мають загальний стаж, що передбачають менш сприятливі для їх майнових прав умови, на сьогодні залишається невизначеним, отже спірним.

На час виникнення спірних правовідносин і до цього часу наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ та Законом № 1058-ІV в тому числі в частині віку набуття права на пенсію за віком жінок. Перший із цих законів визначає такий вік у 55 років, тоді як другий - у 60 років.

Прямої норми, що скасовує вимоги статті 12 Закону № 1788-XII жодна норма Закону № 1058-IV не містила і не містить.

Оскільки норми ст. 12 Закону України 1788-XII та ст. 26 Закону України № 1058-IV регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать одні одним. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

У пункті 3.2 Рішення №1-р/2020 від 23.01.2020 Конституційний Суд України наголошує на принципі правової визначеності, як одному із елементів верховенства права, згідно із яким обмеження основних прав людини та громадянина допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми.

У розрізі цього у жінок, які досягли 55 років та набули стажу понад 20 років виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. А сама зміна умов призначення пенсій іншим законом призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, стаття 26 Закону № 1058-ІV порушила легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечить частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушує принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Застосування відповідачем до спірних правовідносин норми статті 26 Закону №1058- IV не відповідають принципу верховенства права, а також суперечать нормам ч.2 ст.19, ч.3 ст.22 Конституції України згідно із якими, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та при прийнятті нових нормативно-правових актів або внесенні змін у діючі не допускається зменшення змісту й обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» Європейський суд з справ людини як джерело права вказав, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. З посиланням на закріплений в законодавстві України принцип i dubio pro tributario, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 у подібних правовідносинах зазначила, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ, а не Закону № 1058-ІV.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейським судом з прав людини напрацьована практика за якою пенсія включається в поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41- 43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

Водночас юридична природа соціальних виплат, у тому числі пенсій, розглядається ЄСПЛ не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави та верховенства права.

Так, у справі «Суханов та Ільченко проти України» ЄСПЛ зазначив, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (Заява № 68385/10 та №71378/10, пункт 35).

Отже, у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» та «майнові права» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Тобто, коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і, якщо людина очевидно підходить під ці критерії, це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Також практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення «Брумареску проти Румунії» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (Brumarescu v. the Romania, заява № 28342/95). У пункті 109 справи «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. the Moldova, заява № 45701/99).

Отже, неправомірне позбавлення особи пенсії не узгоджується з принципом правової визначеності.

Тобто, очікування позивача щодо призначення їй пенсії за віком саме з 55 річного віку є легітимними і вони дійсно порушені відповідачем, який відмовив в оскарженому рішенні їй в призначенні пенсії з посиланням на вимоги ст. 26 Закону № 1058-ІV, які є більш несприятливими для прав позивача, порівняно з чинною нормою статті 12 Закону 1788-ХІІ.

Отже, у цій справі мають бути застосовані саме норми Закону № 1788-ХІІ, а не Закону № 1058-ІV.

Вважав дії відповідача з відмови у призначенні пенсії незаконними та такими, що порушують її права на пенсійне забезпечення.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2023 року позов частково задоволено.

Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 12.09.2023 №92 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05 вересня 2023 року про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків, викладених у судовому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування зазначено, що і чинне законодавство, і судова практика, визнає правомірність очікувань (на призначення пенсії відповідно до норм закону, що прийняті раніше (Закону № 1788-ХІІ) і передбачає більш сприятливі для осіб умови) щодо працівників певних професій та спеціальностей, які здобули пільговий стаж чи стаж для призначення пенсії за вислугу років.

В той же час питання правомірності аналогічних очікувань у працівників інших професій та спеціальностей, які мають загальний стаж, що передбачають менш сприятливі для їх майнових прав умови, на сьогодні залишається невизначеним, отже спірним.

На час виникнення спірних правовідносин і до цього часу наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ та Законом № 1058-ІV - в тому числі в частині віку набуття права на пенсію за віком жінок. Перший із цих законів визначає такий вік у 55 років, тоді як другий - у 60 років.

Прямої норми, що скасовує вимоги статті 12 Закону № 1788-ХІІ жодна норма Закону № 1058-ІV не містила і не містить.

Апелянт наголошує, що неправомірне позбавлення особи пенсії не узгоджується з принципом правової визначеності.

Тобто очікування позивача щодо призначення їй пенсії за віком саме з 55 річного віку є легітимними і вони дійсно порушені відповідачем, що відмовив в оскарженому рішенні їй в призначенні пенсії з посиланням на вимоги ст. 26 Закону № 1058, які є більш несприятливими для прав позивача, порівняно з чинною нормою статті 12 Закону № 1788-ХІІ.

Отже, у цій справі мають бути застосовані саме норми Закону № 1788-ХІІ, а не Закону № 1058-IV.

Апелянт вказав, що з вказаними висновками також погодився і Перший апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 12.07.2023 у справі № 360/36/23. При цьому Верховним Судом було відмовлено відповідачу у відкритті касаційного провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з рішенням місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , 05.09.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою на призначення пенсії за віком.

Автоматичним розподілом справ в електронній підсистемі було визначено, що розгляд заяви позивача здійснюється відділом пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, що визнається сторонами.

Рішенням ГУПФУ у Вінницькій області від 12.09.2023 № 92 відмовлено у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , з зазначенням такого.

Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 05.09.2023.

Вік заявниці 57 років. Не працює. Підприємець.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року не менше 32 роки.

Відповідно наданих до заяви документів загальний страховий стаж складає 24 роки 10 місяців 22 дні.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

не взято до уваги трудову книжку НОМЕР_2 , оскільки на титульній сторінці міститься нечіткий відтиск печатки.

Враховуючи вищевикладене, відмовити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в призначенні пенсії за віком, в зв`язку з недотриманням вимог статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до витягу з ІКС ПФУ: форма РС-право страховий стаж ОСОБА_1 становить 24 роки 10 місяців 22 дні, до якого зараховано такі періоди:

- 01.09.1983 25.07.1984 навчання у вищих/середн НЗ 0 років 10 місяців 25 днів;

- 10.10.1984 05.06.1985 0 років 7 місяців 26 днів;

- 06.06.1985 05.06.1988 догляд за дитиною до 3 років 3 роки 0 місяців 0 днів;

- 06.06.1988 30.11.1999 11 років 5 місяців 25 днів;

- 01.12.1999 10.07.2000 0 років 7 місяців 10 днів;

- 02.02.2004 30.06.24 0 років 2 місяці 14 днів;

- 01.08.2004 30.09.24 0 років 0 місяців 28 днів;

- 01.12.2010 22.01.24 2 роки 2 місяці 0 днів;

- 13.02.2013 28.10.2013 безробіття 0 років 8 місяців 14 днів;

- 01.08.2017 28.02.2147 4 роки 7 місяців 0 днів;

- 01.07.2022 31.12.2147 0 років 6 місяців 0 днів;

Всього 24 роки 10 місяців 22 дні.

Трудова книжка ОСОБА_2 НОМЕР_2 містить наступні записи:

- з 01.09.1983 по 25.07.1984 навчалася в Лисичанському ПТУ № 94, диплом № НОМЕР_3 ;

Лисичанський завод РТІ імені 50-річчя СРСР:

1 10.10.1984 прийнята в цех регенераторного виробництва лаборантом хімічного аналізу по 3 розряду, наказ № 1087 від 10.10.1984;

2 10.12.1986 звільнена за ст. 38 КЗпП України УРСР за власним бажанням, наказ № 1087 від 10.12.1986;

Шахта «Тошківська» в/о «Первомайськвугілля»:

3 02.06.1987 прийнята нянею до дитячого садочка «Червона Шапочка», наказ від 03.06.1987 № 1071 к;

4 16.11.1987 переведена в дитячий садочок № 1 помічником вихователя з оплатою 80 руб, наказ 1981-к від 16.11.1987;

5 23.12.1994 переведена машиністом з прання білизни, наказ № 155-к від 23.12.1994;

6 -22.02.1995 переведена помічником вихователя, наказ № 23-к від 22.02.1995;

7 14.11.1996 шахта «Тошківська» в/о «Первомайськвугілля» реорганізована у ДВАТ шахта «Тошківська» ДП ДХК «Первомайськвугілля», наказ № 572 від 14.11.1996 МУП України;

8 10.07.2000 звільнена за ст. 40 п.1 КЗпП України за скороченням штату, наказ № 80-р від 10.07.2000;

Первомайський міський центр зайнятості:

9 11.10.2000 почато виплату допомоги по безробіттю на підставі п.1 ст. 26 Закону України «Про зайнятість населення», наказ 2981 від 21.07.2000;

10 07.07.2001 припинено виплату допомоги по безробіттю згідно ст. 31 п.1.12 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття», наказ № 2981 від 21.07.2000;

ТОВ «Ольга»:

11 02.02.2004 прийнята на посаду продавця в ТОВ «Ольга», наказ № 77 від 02.02.2004;

12 30.09.2004 звільнена за ст. 31 КЗпП України (власне бажання), наказ № 84 від 30.09.2004;

Первомайський міський центр зайнятості:

13 01.02.2005 розпочато виплату допомоги по безробіттю згідно п.1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття»;

14 28.10.2005 закінчено виплату допомоги по безробіттю згідно з п.1.12 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття»;

МПП «Едгард»:

15 01.12.2010 прийнята продавцем в МПП «Едгард», наказ 41а від 01.12.2010;

16 22.01.2013 звільнена за ст. 36 п.1 за згодою сторін, наказ № 43 від 22.01.2013;

Первомайський міський центр зайнятості:

17 13.02.2013 розпочато виплату допомоги по безробіттю згідно ст. 23 п.1 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття»;

18 28.10.2013 припинено виплату допомоги по безробіттю згідно ст. 31 п. 1.14 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд виходить з наступного.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише представником позивача. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення відповідачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій відмовлено у задоволені позовних вимог. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.12.2014 №28-2, Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі Фонд).

16.03.2021 за № 339/35961 в Міністерстві юстиції України зареєстровано постанову правління Пенсійного фонду України в м. Києві від 16.12.2020 № 25-1, якою затверджено зміни до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1).

Зазначеною постановою правління Пенсійного фонду України в м. Києві від 16.12.2020 № 25-1, зокрема, передбачено можливість застосування екстериторіального призначення та перерахунку пенсій.

Згідно із розділом IV п. 4.2 Порядку 22-1 із змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України в м. Києві від 16.12.2020 № 25-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Заяву позивача щодо призначення пенсії за віком розглянуто ГУ ПФУ у Вінницькій області з урахуванням принципу екстериторіальності.

Щодо доводів представника позивача про законодавчо визначену можливість призначення позивачці пенсії за віком при досягненні віку, визначеного статтею 12 Закону № 1788-XII.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон № 1058-ІV, який набув чинності з 1 січня 2004 року.

У відповідності до частини першої статті 26 Закону № 1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 20 років. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на час звернення з заявою про призначення пенсії за віком (05.09.2023) вік позивачки складав повних 57 років, і відповідно вона не досягла віку, що дає їй право на призначення пенсії згідно наведених положень статті 26 Закону № 1058-ІV.

Відповідно до п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Слід зауважити, що колізія між нормами статті 26 Закону № 1058-IV та статті 12 Закону № 1788-ХІІ відсутня, з огляду на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку із прийняттям Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 13.12.2005, розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про пенсійне забезпечення» доповнено новою нормою, за якою положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовується у частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Позивачка звернулася саме за призначенням пенсії за віком, а тому підстави для застосування положень Закону № 1788-ХІІ відсутні.

Зважаючи на те, що позивачка, досягнувши у жовтні 2022 року віку 57 років, на час звернення до пенсійного органу не має права на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відповідачем правомірно прийнято оскаржуване рішення про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 29.04.2020 у справі № 815/6727/17.

Колегія суддів також погоджується з судом першої інстанції, що посилання сторони позивача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.11.2021 у справі № 360/3611/20, прийнятій за наслідками апеляційного перегляду рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у зразковій справі, є безпідставними, оскільки у зазначеній справі розглядалося питання застосування статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не статті 12 цього Закону. Відповідно, зазначене судове рішення у справі, що розглядається, не є застосовним.

При цьому слід зазначити, що Верховний Суд в ухвалі від 11.04.2023 у справі № 360/1476/22 відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01.08.2022 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2023 у справі № 360/1476/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії (у подібних правовідносинах), з посиланням на таке:

«Скаржник у касаційній скарзі скаржник звертає увагу суду касаційної інстанції на наявність підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини 4 статті 328 КАС України, а саме, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Втім такі твердження скаржника не слід брати до уваги, позаяк Верховний Суд, у постанові від 29.04.2020 у справі № 815/6727/17 у подібних правовідносинах сформував правову позицію про відсутність колізії між нормами статті 26 Закону № 1058 та статті 12 Закону № 1788-XII, з огляду на те, що:

«…19. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку із прийняттям Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 13.12.2005, розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про пенсійне забезпечення» доповнено новою нормою, за якою положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовується у частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

20. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач звернулася саме за призначенням пенсії за віком, а тому підстави для застосування положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутні…».

Тобто у спірних правовідносинах в частині визначення права на призначення пенсії за віком на підставі норм саме Закону № 1058-IV, а не Закону № 1788-ХІІ, існує усталена судова практика Верховного Суду.

За наведених підстав щодо наявної усталеної практики Верховного Суду колегія суддів не приймає посилання апелянта на висновки Першого апеляційного адміністративного суд у своїй постанові від 12.07.2023 у справі № 360/36/23. Крім того, правові висновки апеляційного суду не визначено процесуальним законодавством як обов`язкові для застосування.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовна вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області призначити позивачці пенсію за віком у відповідності до ст.12 Закону № 1788-XII з моменту первинного звернення за пенсією, тобто з 05.09.2023, задоволенню не підлягає.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

За встановлених обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Галкіна Вячеслава Леонідовича залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2023 року у справі № 360/1163/23 залишити без змін.

Повне судове рішення 15 лютого 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук