Справа № 480/4203/23
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 р. Справа № 480/4203/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Міністерства юстиції України, Державної установи "Центр пробації" на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.09.2023, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, м. Суми, повний текст складено 14.09.23 у справі №480/4203/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Центр пробації" третя особа Міністерство юстиції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної установи "Центр пробації" (далі також - відповідач, ДУ "Центр пробації"), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000,00 грн. щомісячно відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 01.06.2022;

- зобов`язати Державну установу «Центр пробації» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 30 000,00 грн. щомісячно відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 01.06.2022.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 28 червня 2023 року залучено до участі в розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Міністерство юстиції України.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року позовну заяву задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000,00 грн. щомісячно відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 01.06.2022.

Зобов`язано Державну установу «Центр пробації» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 30 000,00 грн. щомісячно відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 01.06.2022.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Центр пробації» сплачений судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, ДУ "Центр пробації", оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, з неповним дослідженням обставин справи.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що полягає у неправильному тлумаченні пункту 1 Постанови №168, оскільки вказана норма не поширюється на позивача. На думку скаржника, право на додаткову винагороду у розмірі 30 000,00 грн. мають лише ті особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які несуть службу в органах та установах зазначеної Служби, а не всі співробітники ДУ "Центр пробації", які навіть не мають посадових завдань та обов`язків дотичних до несення служби. При цьому відповідач зазначає, що поняття "проходження служби" і "несення служби" не є тотожними. Під "несенням служби" скаржник розуміє залучення до участі в оперативних заходах, несення варти, у тому числі в нічний час, несення служби у наряді та інших заходах, спрямованих на забезпечення безпеки в умовах воєнного стану, входження до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебування безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів. Тому, враховуючи, що позивач не здійснював несення служби в органах і установах Державної кримінально-виконавчої служби України, то не має права на виплату додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови № 168 (у редакції постанови від 22 березня 2022 року). Вказує, що відмовляючи відповідачу в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції помилково застосував приписи ч.2 ст.233 КЗпП України, оскільки до спірних правовідносин має бути застосована ч.5 ст.122 КАС України. Просить урахувати, що в аналогічних спірних правовідносинах суди першої та апеляційної інстанцій відмовляли у задоволенні позовних вимог, наводить відповідний перелік судових справ. За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, з неповним дослідженням обставин справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Міністерство юстиції України наводить доводи, аналогічні тим, що викладені в апеляційній скарзі відповідачем. Просить урахувати, що фінансово-економічні розрахунки до Постанови №168 передбачали виплати особам рядового і начальницького складу ДКВС за бюджетною програмою, яка не поширюється на забезпечення діяльності органів пробації. За результатами апеляційного розгляду Міністерство юстиції України просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач правом на подання відзиву, передбаченим ст.304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) на апеляційні скарги не скористався.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач прийнятий на службу до органів Державної кримінально-виконавчої служби на підставі Наказу УДДУПВП в Сумській області №64 о/с від 21.05.2010.

27.02.2023 згідно з Наказом від 20 лютого 2023 року № 172/к «Про особовий склад» ДУ «Центр пробації» відповідно до пункту 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України ОСОБА_1 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) з посади старшого інспектора Конотопського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Сумській області.

У матеріалах справи наявна довідка про щомісячні види грошового забезпечення позивача за період з лютого по червень 2022 року, в якій відсутні відомості про нарахування позивачу додаткової винагороди (а.с.105, зворот).

Позивач, вважаючи, що ДУ «Центр пробації» безпідставно та протиправно не нарахувала та не виплатила йому додаткову винагороду в сумі 30000,00 грн. на місяць, передбачену Постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у період з 24.02.2022 по 01.06.2022, звернувся до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання додаткової винагороди відповідно до Постанови №168 у період з 24.02.2022 по 01.06.2022 і відсутність цільових бюджетних асигнувань для виплати вказаної винагороди на вказане право позивача не впливає.

Оцінюючи доводи відповідача про те, що характер виконуваної позивачем роботи не передбачав призначення йому додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, суд першої інстанції зазначив, що Постанова № 168 (у спірний період) не визначала відповідних умов для отримання виплати працівникам Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби.

Поряд з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність посилання відповідача на постанову КМУ №754 від 01.07.2022, Постанову КМУ №793 від 07.07.2022 та Постанову КМУ №1146 від 08.10.2022, оскільки ці постанови прийнято урядом вже після виникнення спірних відносин, а тому вони не можуть їх регулювати.

Зважаючи на вказані висновки та міркування суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн щомісячно відповідно до Постанови № 168 (у редакції постанови від 22 березня 2022 року) у період з 24.02.2022 по 01.06.2022, а тому зобов`язав відповідача вчинити відповідні дії на користь позивача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України від 23 червня 2005 року № 2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (далі по тексту - Закон №2713-IV) держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Частиною першою статті 24 Закону № 2713-IV передбачено, що фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом.

Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено Наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року № 925/5 (далі - Порядок № 925/5).

Пунктом 3 розділу І Порядку № 925/5 визначено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абзацом першим пункту 4 розділу І Порядку № 925/5 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу, які займають штатні посади в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управліннях з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, органах пробації, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, воєнізованих формуваннях, навчальних закладах та закладах охорони здоров`я, на підприємствах установ виконання покарань, інших підприємствах, в установах і організаціях, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому було продовжено та триває до теперішнього часу.

На виконання указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію" Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168, пунктом 1 якої (у первинній редакції) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 Постанови №168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

У подальшому, до пункту 1 Постанови №168 вносилися зміни, зокрема, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року № 350 абзац перший пункту 1 Постанови №168 після слів "та поліцейським" доповнено словами "а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми "єПідтримка".

Згідно з пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року № 350 вказана постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року № 204-р затверджено перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми "єПідтримка" згідно з додатком, у якому значиться Сумська область, до якої належить і Конотопська міська територіальна громада, де розташовувався Конотопський районний відділ філії ДУ «Центр пробації» в Сумській області, в якому працював позивач.

З наведеного вбачається, що Кабінет Міністрів України встановив додаткову винагороду в розмірі 30 000 гривень щомісячно, зокрема особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми "єПідтримка".

Як вже зазначалося, майор внутрішньої служби ОСОБА_1 до 27 лютого 2023 року обіймав посаду старшого інспектора Конотопського районного відділу філії ДУ "Центр пробації" у Сумській області.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у період з 24 лютого по 01 червня 2022 року в розмірі 30 000,00 грн. щомісячно.

Надаючи оцінку доводам ДУ "Центр пробації" та Міністерства юстиції України про те, що право на отримання додаткової винагороди мають лише ті особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які саме несуть службу в органах та установах зазначеної Служби, колегія суддів зазначає, що у цьому випадку поняття "несення служби", яке зазначено у пункті 1 Постанови №168, тотожні поняттю "проходження служби", оскільки законодавством визначено, що особи рядового і начальницького складу, які мають спеціальні звання проходять службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, немає ніяких підстав вважати, що вони службу не несуть. При цьому положення пункту 1 Постанови №168 не містять застережень щодо призначення додаткової допомоги виключно особам, які беруть участь в оперативних заходах, несуть варту, в тому числі в нічний час, несуть службу у наряді, тощо. Тобто, Постанова № 168 (у редакції постанови від 22 березня 2022 року) не ставить у залежність отримання додаткової винагороди від залучення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби від виконання завдань та заходів, спрямованих на забезпечення безпеки в умовах воєнного стану, як про це вказує відповідач та третя особа.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що доводи апелянтів про те, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників), а отже за відсутності таких підстав для нарахування та виплати такої винагороди відсутні, свідчить лише про допущення протиправної бездіяльності, а не про відсутність права у позивача на таку винагороду.

Щодо посилання Міністерства юстиції України на те, що фінансово-економічні розрахунки до Постанови №168 передбачали виплати особам рядового і начальницького складу ДКВС за бюджетною програмою, яка не поширюється на забезпечення діяльності органів пробації, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 43 Конституції України, зокрема, визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Пунктом 3 статті 116 Конституції України передбачено, що до повноважень КМУ належить забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 та від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень КМУ щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

На підставі частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно із частиною другою цієї статті суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-VI «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Право на виплату додаткової винагороди співробітникам органів і установ Державної кримінально-виконавчої служби України, передбачене Постановою КМУ № 168, підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством.

За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З огляду на викладене колегія суддів визнає необґрунтованими посилання Міністерства юстиції України на відсутність кошторисних призначень за бюджетною програмою для виплати вказаної винагороди співробітникам органів пробації, оскільки гарантовані законом виплати, пільги тощо неможливо поставити в залежність від видатків бюджету.

Відмова ДУ «Центр пробації» у виплаті позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном. Доки відповідне положення Постанови КМУ № 168 є чинним, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України»).

Зазначена позиція також узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007.

Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі № 21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі № 21-44а10).

Отже, відсутність кошторисних призначень за бюджетною програмою для виплати вказаної винагороди співробітникам органів пробації на вказане право позивача не впливає.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати на користь позивача додаткової винагороди за період з 24 лютого по 01 червня 2022 року у розмірі 30 000,00 грн. щомісячно відповідно до Постанови №168 (у редакції постанови від 22 березня 2022 року), а відтак про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку винагороду.

Щодо посилання апелянтів на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду з підстав порушення строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, проте ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 28 червня 2023 року в задоволенні вказаного клопотання ДУ "Центр пробації" відмовлено, колегія суддів зазначає наступне.

Приймаючи ухвалу від 28 червня 2023 року, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а отже на дату виникнення спірних правовідносин строки звернення до суду із позовом не застосовувалися.

Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом у цій справі, колегія суддів виходить з того, що спір щодо стягнення належної позивачу заробітної плати є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 за №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 за №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правову позицію Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дія частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 за №2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Приписами частин третьої і п`ятої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, колегія суддів звертає увагу, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).

Частиною першою статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

У Рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

Отже, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що згідно з пунктом 1 глави ХІХ "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

27 червня 2023 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", пунктом 1 якої встановлено відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Отже, позивач, звертаючись 05 травня 2023 року до адміністративного суду з позовом до ДУ "Центр пробації" щодо нарахування та виплату додаткової винагороди за період з 24 лютого по 01 червня 2022 року, не пропустив строк звернення до суду у цій справі.

Доводи апеляційних скарг про помилкове застосування судом першої інстанції частини другої статті 233 КЗпП України до спірних правовідносин, які охоплюються періодом з 24 лютого по 01 червня 2022 року, не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на висновки судів першої та апеляційної інстанції в аналогічних спірних правовідносинах, оскільки в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України ураховуються висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не у рішеннях (постановах) судів першої (апеляційної) інстанції.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 02 листопада 2023 року у справі № 160/11851/22, від 18 січня 2024 року у справі № 200/297/23.

Отже, доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Державної установи "Центр пробації" - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 у справі №480/4203/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський