Справа № 756/15516/23
Суддя: Шевчук А. В.
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/756/27/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року суддя Оболонського районного суду м. Києва Шевчук А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дністровського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Чернівецької області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.08.2023 Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 полковником ОСОБА_2 , було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за те, що начебто він 23.08.2023 в приміщенні першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовився від проходження військово-лікарняної комісії для встановлення ступеня придатності до проходження військової служби в ЗСУ, чим порушив абз. 3 ч.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ч.5 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пп.3.1 та абз.3 пп. 3.2 глави 3 розділу ІІ Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військо-лікарську експертизу в збройних Силах України».

ОСОБА_1 вважає, що постанова ухвалена незаконно і необґрунтовано та підлягає скасуванню в зв`язку з невідповідністю висновків начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 фактичним обставинам справи.

Ухвалою Оболонського районного суму м. Києва від 01.12.2023 за вищевказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження без виклику осіб.

09.01.2024 року, від ІНФОРМАЦІЯ_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому не визнають позовні вимоги, долучаються рапорт від 23.08.2023 року, у якому вказано що 23.08.2023 до першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 Начальником відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » старшим лейтенантом ОСОБА_3 був доставлений військовозобов`язаний ОСОБА_1 , який здійснював спробу незаконного перетину державного кордону України. В подальшому ОСОБА_1 , згідно направленням №888 від 23.08.2023 року, направлено для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до військової служби. Однак в супереч вимог законодавства ОСОБА_1 відмовився від проходження ВЛК. Зазначають, що постанова винесена правомірно в рамках законодавства на підставі наявної доказової бази скоєння позивачем адміністративного правопорушення.

15.01.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказував, що твердження відповідача про начебто здійснення позивачем спроби незаконного перетину державного кордону України є безпідставним, що підтверджується Постановою Хотинського районного суду Чернівецької області у справі №724/1855/23, просив його вимоги задовольнити.

Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

28.08.2023 Постановою №403 начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 полковником ОСОБА_2 , накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. згідно ч. 2 ст.210-1 КУпАП, за те, що ОСОБА_1 , 23.08.2023 о 09:00 год. в приміщенні першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовився від проходження військово-лікарняної комісії для встановлення ступеня придатності до проходження військової служби в ЗСУ, чим порушив вимоги абз. 3 ч.10 ст.1 Закону України «про військовий обов`язок та військову службу», ч.5 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пп.3.1 та абз.3 пп. 3.2 глави 3 розділу ІІ Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військо-лікарську експертизу в збройних Силах України».

Україна - проголошена демократичною, правовою державою, в якій права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, 3 Конституції України).

За частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади повинні забезпечити своє повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України (ст. 6 Конституції України ).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особисте право на справедливий і публічний розгляд його справ у продовженні розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Частиною першою ст. 55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, непереджене та остаточне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з наданням ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушеного з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 6 КАС України передбачає, що суд при вирішенні справ керується верховенством прав, відповідно до якої окремої людини, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та актуальністю змісту і спрямованості діяльності держави.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

При вивченні матеріалів заяви, судом встановлено, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності, як громадянина, за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, яке вчинено в особливий період, що підтверджується оскаржуваною постановою.

Згідно ч. 1 ст. 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію тягне за собою накладення штрафу на громадян від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно ч. 2 ст. 210-1 КУпАП повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно із абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Верховний Суд у листі від 13.07.2018 № 60-1543/0/2-18 повідомив, що особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію".

Тобто, на дату винесення оскаржуваної постанови в Україні діяв особливий період.

Диспозиція ст. 210-1 КУпАП має бланкетний характер, а серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинні бути посилання на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та яким не дотримана особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, порушивши тим самим законодавчі приписи.

Зі змісту оскаржуваної постанови, вбачається, що позивачу інкримінується порушення вимог абзацу 3 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та підпункту 3.1 та абз.3 підпункту 3.2 глави 3 розділу ІІ Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військо-лікарську експертизу в збройних Силах України».

Однак відповідно до абзацу 3 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції чинній на момент складення оскаржуваної постанови), громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України.

Згідно із ч. 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

З Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військо-лікарську експертизу в збройних Силах України» вбачається, що підпункт 3.1. передбачає, що Медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП ВЛК ТЦК та СП на збірних пунктах районних (міських) ТЦК та СП або за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності лікарями, які включаються до складу ВЛК ТЦК та СП.

У підпункт 3.2 зазначеного Наказу визначено, що Повторний медичний огляд військовозобов`язаних проводиться один раз на 5 років ВЛК районних, міських ТЦК та СП. Офіцери запасу підлягають повторному медичному огляду зазначеними ВЛК під час чергового атестування, а рядовий, сержантський та старшинський склад запасу - у разі зміни призначення.

Отже стосовно інкримінованого позивачу порушення вимог абзацу 3 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та підпункту 3.1 та абз.3 підпункту 3.2 глави 3 розділу ІІ Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військо-лікарську експертизу в збройних Силах України», слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 03.06.2022 ОСОБА_1 було видано тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 з взяттям на військовий обік (відповідний штам знаходиться в графі 13.Відмітки про військовий облік). ОСОБА_1 присвоєно військове звання «молодший лейтенант» та військово-облікова спеціальність «902900» і категорія І. З зазначеного посвідчення вбачається, що ОСОБА_1 придатний до військової служби (довідка №71 від 21.01.2022 року).

Отже, ОСОБА_1 взятий на військовий облік та приписаний до Оболонського районного у місті Києві ТЦК та СП, призовною комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 зарахований в запас.

Відтак, суд вважає, що позивачем не вчинені інкриміновані порушення які зазначені в постанові №404 за справою про адміністративне правопорушення. Крім того відповідачем не надано суду доказів, що стало причиною не взяття до уваги тимчасового посвідчення військовозобов`язаного з визначеною в ньому інформацією.

До того ж суд зауважує, що абзац третій пункту 3.2 глави 3 розділу II Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військо-лікарську експертизу в збройних Силах України», який інкримінований позивачу, на час винесення оскаржуваної постанови було виключено на підставі Наказу Міністерства оборони № 490 від 18.08.2023.

До того ж судом встановлено, що Постановою Хотинського районного суду Чернівецької області від 28.08.2023, провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративне правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення (стаття 8 КУпАП).

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Стаття 235 КУпАП, передбачає, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

В силу вимог ч. 1, 2, 9 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу, а постанова колегіального органу - головуючим на засіданні і секретарем цього органу.

Згідно із ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної Постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до вимог ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із частини 1 статті 75 КАС України, вбачається, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачем не надано належних та достатніх доказів які вказували б на вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 210-1 КУпАП.

В контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - начальником ІНФОРМАЦІЯ_2) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинення порушення та вини особи в його вчиненні.

Згідно із ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, а в матеріалах справи відсутня належна доказова база, яка б об`єктивно підтверджувала факт порушення позивачем приписів ч. 2 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому постанова від 28.08.2023 підлягає скасуванню, з закриттям провадження по справі про адміністративне правопорушення.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на положення статей 132, 139 КАС України, з урахуванням сплати позивачем судового збору за подання даного позову до суду та задоволення позовних вимог позивача, на користь останнього підлягають відшкодуванню понесені ним витрати по сплаті судового збору, а саме: 1073,60грн.

Керуючись Конституцією України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Наказом МОУ №402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військо-лікарську експертизу в збройних Силах України», статтями 7-9, 210-1, 235, 245, 251, 258, 280, 283 КУпАП, статтями 5, 9, 76, 77, 90, 229, 241-246, 262, 293, 295 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задовольнити.

Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 полковника ОСОБА_4 №403 від 28 серпня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 3 400,00 грн.

Провадження в справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП закрити за відсутності в його діях складу правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Шевчук