Справа № 522/1987/24
Суддя: Абухін Р. Д.
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/1987/24
Провадження № 2-а/522/71/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участі секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулося до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), в якому просять: продовжити строк затримання на шість місяців по 22.08.2024 особи без громадянства ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Позовна заява обґрунтована тим, що ними направлені запити щодо ідентифікації відповідача, але до теперішнього часу відповіді не отримані.

Ухвалою суду від 12.02.2024 відкрито провадження у справі.

14.02.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідача, просить відмовити у задоволені позовних вимог. Зазначає, що за час перебування в Україні, у відповідача склались міцні родині та соціальні зв`язки, а саме:

з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Приморським РВ у м. Одесі ГУДМС від 22 січня 2014 р., РНОКПП: НОМЕР_2 ), з якою відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах;

з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт № НОМЕР_3 орган, що видав 5116), яка є дочкою відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 ;

з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), який є сином відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_5 ;

з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), який є сином відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_6 ;

з ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), який є сином відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_7 ;

з ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_8 ), яка є племінницею відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_9 .

з ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , паспорт серії НОМЕР_10 виданий Київським РВОМУ УМВС України в Одеській області від 11 травня 2006 р., РНОКПП: НОМЕР_11 ), яка є рідною сестрою відповідача;

з ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , паспорт серії НОМЕР_12 виданий Київським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області від 19 листопада 2013 р., РНОКПП: НОМЕР_13 ), яка є матір`ю відповідача, про що також зазначається у свідоцтві про народження відповідача серії НОМЕР_14 ;

з ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , паспорт серії НОМЕР_15 виданий Приморським РВУМВС України в Одеській області від 26 грудня 2001р., РНОКПП: НОМЕР_16 ), який у цивільному шлюбі з сестрою відповідача ОСОБА_9 (шурин відповідача), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_17 .

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити.

Відповідач приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.02.2023 року по справі № 522/3864/22 задоволено позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до особи без громадянства ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Затримано ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців по 23.08.2023 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2023 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.02.2023 відмовлено.

Також, рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 13.03.2023 по справі № 522/3865/23 задоволені позовні вимоги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про примусове видворення за межі території України.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2023 по справі № 522/3865/23 апеляційну скаргу адвоката Байла Є.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.03.2023 скасовано.

Ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про примусове видворення за межі території України - відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 19.05.2023 касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2023 року у справі № 522/3865/23 повернуто особі, яка її подала.

ГУ ДМС в Одеській області 17.08.2023 звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України особи без громадянства ОСОБА_1 по 23.02.2024.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 22.08.2023 по справі № 522/16118/23 частково задоволені позовні вимоги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Продовжено строк затримання на три місяці по 24.11.2023 особи без громадянства ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 по справі № 522/16118/23 апеляційні скарги ГУ ДМС в Одеській області та ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області за вих. № 5100.5.7-5693/51.3-23 від 17.05.2023 звернулось до Консула Грузії в м. Одесі із запитом щодо надання допомоги в забезпеченні ідентифікації особи без громадянства ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтвердження або спростування громадянства, а у разі підтвердження документувати свідоцтвом на повернення до Грузії, без плати консульського збору.

Також, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області за вих. № 5100.5.7-7597/51.2-23 від 03.07.2023 звернулось до регіонального сервісного центру МВС в Одеській області щодо перевірки обставин та документів, що стали підставою для оформлення посвідчення водія серії НОМЕР_18 , у разі виявлення факту неправдивих відомостей, що стали підставою для оформлення та водійського посвідчення скасувати такий документ, що надає право на спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами.

До Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за вх. № 8138/1/5101-23 від 21.07.2023 надійшов лист з регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області щодо підтвердження факту скасування посвідчення водія.

За результатами перевірки встановлено, що для отримання даного посвідчення водія серед визначених документів ОСОБА_1 дійсно надав посвідку на постійне місце проживання серії ОД 0437 від 15.05.2007.

Враховуючи вимоги п. 35 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 за № 340, та згідно висновку РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 02.03.2023 № 31/15-1521 посвідчення водія серії НОМЕР_18 виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , анульовано.

Повторно, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області за вих. № 5100.5.7-9172/51.2-23 від 04.08.2023 звернулось до Консула Грузії в м. Одесі із запитом щодо надання допомоги в забезпеченні ідентифікації особи без громадянства ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території Грузії, та у разі підтвердження документувати свідоцтвом на повернення до Грузії, без плати консульського збору.

Крім того, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області за від 15.08.2023 та 18.08.2023 року звернулось до Консула Грузії в м. Одесі з листами про те, що згідно довідки Посольства Грузії в Україні від 21.03.2006 за вих. № 12/172-04, встановлено, що на підставі Указу Президента Грузії № 28 від 21.03.2003 «Про громадянство Грузії», прохання ОСОБА_1 щодо виходу з громадянства Грузії - задоволено та на теперішній час ОСОБА_1 не являється громадянином Грузії.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 18.08.2023 прийнято рішення про примусове видворення з України осби без громадянства ОСОБА_1 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке затверджено начальником ГУ ДМС в Одеській області 18.08.2023.

Враховуючи викладене, ГУ ДМС в Одеській області звернулось до Консульства Грузії в м. Одесі з проханням щодо забезпечення ідентифікації ОСОБА_1 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надання інформації щодо документування та отримання ним статусу особи без громадянства на території Грузії, у разі підтвердження - документувати свідоцтвом на повернення до Грузії, без плати консульського збору.

Відповіді на листи ГУ ДМС в Одеській області з Консульства Грузії в м. Одесі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, не надходило.

Крім того, відділ міграційного контролю ГУ ДМС в Одеській області за вих. № 5100.5.7/23781/51.1-23 від 02.11.2023 звернулось до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області щодо документування та отримування статусу біженця або додаткового захисту в Україні, особою без громадянства Берулавою ОСОБА_13 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До відділу міграційного контролю 03.11.2023 з управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області за вих. № 5100.5.1/23830-23 надійшла письмова відповідь про те, що особа без громадянства ОСОБА_1 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з письмовим клопотанням про набуття статусу біженця або додаткового захисту в Україні не звертався, на обліку не перебуває.

В подальшому, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області за вих. № 5100.5.7-13453/51.1-23 від 08.11.2023 знову звернулось до Консула Грузії в м. Одесі з листом про те, що згідно довідки Посольства Грузії в Україні від 21.03.2006 за вих. № 12/172-04, встановлено, що на підставі Указу Президента Грузії № 28 від 21.03.2003 «Про громадянство Грузії», прохання ОСОБА_1 щодо виходу з громадянства Грузії - задоволено та на теперішній час ОСОБА_1 не являється громадянином Грузії, а відтак ГУ ДМС в Одеській області звернулось до Консульства Грузії в м. Одесі з проханням щодо забезпечення ідентифікації ОСОБА_1 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надання інформації щодо документування та отримання ним статусу особи без громадянства на території Грузії, у разі підтвердження - документувати свідоцтвом на повернення до Грузії, без плати консульського збору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується Службовою запискою Заступника начальника управління начальника відділу міграційного контролю управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області, станом на 22 листопада 2023 року відповіді на листи ГУ ДМС в Одеській області з Консульства Грузії в м. Одесі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, не надходило.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2023 адміністративний позов Головного управління міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України задовольнити частково. Продовжено строк затримання на 3 (три) місяці до 22.02.2024 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2023 зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Як зазначає представник відповідача, станом на 13 лютого 2024 року, з боку Головного управління ДМС в Одеській області відсутні дії, а також належні та допустимі докази в матеріалах даної справи щодо вжиття останніми заходів відносно примусового видворення ОСОБА_1 за межі території України.

У преюдиційних рішеннях судів (по справам №522/3864/23, №522/3865/23 та №522/16118/23) на які посилається позивач встановлено, що у Головного управління ДМС в Одеській області наявні відомості відносно того, що ОСОБА_1 не є громадянином Грузії, що підтверджується довідкою Посольства Грузії в Україні від 21.03.2006 р. за вих.№12/172-04.

Суду не надано належних та допустимих доказів направлення до Консула Грузії в м. Одесі звернень, які викладено в основі обґрунтувань позовної заяви по даній справі.

Натомість представник позивача вказує на те, що станом на момент подання даної позовної заяви до Приморського районного суду м. Одеси відповіді на листи ГУ ДМСУ в Одеській області з Консульства Грузії в м. Одесі відсутні.

Як вбачається з листів Головного управління ДМС в Одеській області, предмет звернень останніх до Консула Грузії в м. Одесі становить прохання щодо надання допомоги в забезпеченні ідентифікації особи без громадянства ОСОБА_1 , з метою документування свідоцтвом на повернення до Республіки Грузія.

Отже, Головне управління ДМС в Одеській області лише через три місяці з моменту прийняття рішення про примусове видворення з України особи без громадянства ОСОБА_1 , яке затверджено начальником ГУ ДМС в Одеській області від 18.08.2023 року повторно направило лист до Консула Грузії в м. Одеса (вих.№5100.5.7-13453/51.1-23 від 08.11.2023 року) предмет якого є надання інформації щодо документування та отримання відповідачем статусу особи без громадянства на території Грузії та, у разі підтвердження документувати свідоцтвом на повернення до Грузії.

У позовній заяві зазначено, що через відсутність відповідей від Консула Грузії в м. Одеса на листи, якими обґрунтовуються підстави даної позовної заяви, позивач звернувся до УСР в Одеській області ДСР НП України з проханням отримати допомогу в підтвердженні належності до громадянства, сприяння в документуванні ОСОБА_1 та отримання інформації стосовно батьків та близьких родичів останнього, їх установчі дані та за можливістю копії паспортних документів.

Крім того, ГУ ДМС в Одеській області направило аналогічний за предметом лист до ДСР НП України за вих.№5100.20.1-924/51.2-24 від 23.01.2024 р. та повторно до УСР в Одеській області ДСР НП України за вих.№ 5100.20.1-1226/51.1-24 від 31.01.2024 р.

Слід зазначити, що компетентний орган влади направив відповідні листи лише через дванадцять місяців з моменту затримання та поміщення відповідача на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси до ДУ «ПТПІ, ДМС».

Головне управління ДМС в Одеській області за вих.№5100.20.1-1703/51.2-24 від 09.02.2024 р. звернулось до Генерального Консульства Турецької Республіки в м. Одесі щодо надання допомоги в ідентифікації особи на установчі дані, а також з метою отримання інформації щодо отримання громадянства Турецької Республіки, документування посвідкою на постійне проживання, тимчасове проживання або отримання статусу особи без громадянства ОСОБА_1 на території зазначеної Республіки.

В зв`язку з не отримання позивачем відповідей на звернення, Головне управління ДМС в Одеській області посилається на п. 2 ч. 13 ст. 289 КАС України, як на підставу продовження строку затримання особи без громадянства, у зв`язку з неможливістю ідентифікувати останнього та забезпечення примусового видворення, як на підставу неодержання інформації з країни громадянської належності особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації ОСОБА_1 .

Частини дванадцята та тринадцята статті 289 КАС України встановлюють, що про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Посилання міграційного органу на неотримання інформації з Консульства Грузії в м. Одесі, а також від інших суб`єктів владних повноважень до яких спрямовано звернення, відсутність документів, що дозволяють завершити процедуру ідентифікації та перетнути державний кордон України не є обґрунтованими та доведеними, оскільки позивачем не долучено до матеріалів справи належні та допустимі докази, як наслідок, відповідно до п. 2 ч. 13 ст. 289 КАС України відсутні підстави для продовження строку затримання особи без громадянства ОСОБА_1 .

Зокрема, твердження позивача відносно того, що відповідач не може бути документований сертифікатом на повернення в країну попереднього проживання також не є обґрунтованими, з огляду на те, що наявні об`єктивні сумніви вважати, що суб`єкт владних повноважень затягує зі зверненнями, оскільки останній лист, який покладено в обґрунтування позовної заяви у цій частині було направлено 31.01.2024 року.

Згідно із ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, на підставі заяви поданої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом до іноземця або особи без громадянства суд може застосувати такий захід як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Відповідно до п. "b" ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Стаття 5 Конвенції також вимагає, щоб будь-яке затримання чи взяття під варту здійснювалося у "порядку, передбаченому законом". Це передбачає як додержання матеріальних вимог, наприклад, умов, за яких людина може бути затримана, так і додержання власне процедури позбавлення свободи, наприклад, обов`язку скласти протокол або повідомити близьких особи, або як в даному випадку забезпечити участь перекладача та адвоката у разі необхідності.

Отже, щодо виконання обов`язку, встановленого законом, то Європейський Суд по правам людини зазначив, що друга частина пункту b) частини 1 статті 5 передбачає затримання тільки для «забезпечення виконання» будь-якого обов`язку, встановленого законом. Таким чином, повинно мати місце невиконання зобов`язання, покладеного на особу, а арешт і утримання під вартою мають проводитись з метою забезпечення його виконання, а не мати каральний характер. Щойно відповідне зобов`язання було виконано, підстава для затримання відповідно до пункту b) частини 1 статті 5 припиняє існування («Василева проти Данії» (Vasileva v. Denmark); «С., В. і А. проти Данії [ВП]» (S., V. and A. v. Denmark [GC]).

Арешт буде прийнятним в світлі положень Конвенції тільки, якщо «обов`язок, передбачений законом» не може бути виконано більш м`якими засобами («Ходорковський проти Росії» (Khodorkovskiy v. Russia). Окрім того, принцип пропорційності передбачає необхідність встановлення рівноваги між важливістю забезпечити негайне виконання зобов`язання та важливістю права на свободу в демократичному суспільстві («Сааді проти Сполученого Королівства [ВП]» (Saadi v. the United Kingdom [GC]).

У зв`язку з цим ЄСПЛ вважає суттєвими наступні аспекти: характер зобов`язання, яке випливає з відповідного законодавства, включаючи його мету і основне призначення; особу затриманого і конкретні обставини, що призвели до затримання, а також тривалість утримання 4 під вартою (««С., В. і А. проти Данії [ВП]»» (S., V. and A. v. Denmark [GC]); «Василева проти Данії» (Vasileva v. Denmark); «Еппле проти Німеччини» (Epple v. Germany).

Також зазначаємо, що відсутня мета подальшого тримання в пункті тимчасового перебування особи без громадянство, оскільки ЄСПЛ констатував, що мета арешту або тримання під вартою охоплює всі три альтернативні підстави для арешту або тримання під вартою відповідно до пункту (с) частини 1 статті 5 («Лоулес проти Ірландії» (Lawless v. Ireland; «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom).

Для того, щоб затримання могло бути обґрунтованим на підставі частини другої пункту (c) частини 1 статті 5 Конвенції, органи влади повинні переконливо продемонструвати, що відповідна особа з високим ступенем ймовірності була б причетна до вчинення конкретного і визначеного правопорушення, якби затримання цієї особи не запобігло вчиненню даного правопорушення («С., В. і А. проти Данії [ВП]» (S., V. and A. v. Denmark [GC]).

Вимогу щодо «мети» затримання допровадження затриманого до суду слід застосовувати з певною мірою гнучкості до випадків тримання під вартою, які підпадають під дію другої частини положення підпункту (с) частини1 статті 5, щоб не продовжувати без необхідності строк (як правило, короткий) превентивного затримання. Коли особу, яка була затримана з превентивною метою, звільняють з-під варти через короткий проміжок часу, у зв`язку зі зникненням ризику або, наприклад, закінченням короткого граничного строку, встановленого законом, вимога щодо мети затримання не повинна перешкоджати проведенню превентивного затримання («С. , В. і А. проти Данії [ВП]» (S., V. and A. v. Denmark [GC]).

Критерій необхідності, встановлений частиною другою положення підпункту (с) частини 1 статті 5, передбачає, що менш серйозні заходи, аніж затримання або взяття під варту, були розглянуті та визнані недостатніми для цілей охорони приватних інтересів або інтересів громадськості.

Відповідне правопорушення має бути серйозним і таким, що може спричинити такі наслідки, як загроза для життя і здоров`я або ризик заподіяння значної матеріальної шкоди. Відповідно, позбавлення волі повинно бути припинене, як тільки буде усунена відповідна загроза, і це вимагає здійснення контролю, при цьому тривалість позбавлення волі також є важливим фактором («С. , В. і А. проти Данії [ВП]» (S., V. and A. v. Denmark [GC]).

Відповідно до п. "f" частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа Анатолій Руденко проти України", яке стало остаточним 17 липня 2014 року (N 50264/08), вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Згідно п. 113 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Чахал проти Великобританії" (заява N 22414/93) будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п. 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим.

З вищевикладеного вбачається, що держава в особі Головного управління ДМС України в Одеській області порушує найголовніший принцип «Верховенства права» закріплений Конституцією України та рядом інших міжнародних-нормативно правових актів, згода на обов`язковість яких була надана Верховною Радою України, оскільки одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Зокрема, Головне управління ДМС України в Одеській області має керуватися тим постулатом, який передбачає, що свободи людини не є наслідком ухвалених у нормативних актах гарантій, а навпаки норми офіційних документів є наслідком природних прав осіб, що суб`єкти публічної адміністрації визнають людину як найвищу цінність, забезпечуючи права і свободи останніх та публічний інтерес суспільства.

До такого висновку дійшов Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Згідно із принципом правової визначеності як одним із елементів принципу верховенства права обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустимі, зокрема, за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, якими встановлюються такі обмеження.

Конституційний Суд України вважає, що принцип правової визначеності вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища людини.

Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях (legitimate expectations), зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване.

Юридичною визначеністю обумовлюється втілення легітимних очікувань, тобто досягнення бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки.

Втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни юридичного регулювання у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими

Враховуючи зміст статті 8 Конституції України та практику Конституційного Суду України, верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.

Верховенство права як нормативний ідеал, до якого має прагнути кожна система права, і як універсальний та інтегральний принцип права необхідно розглядати, зокрема, в контексті таких основоположних його складових: принцип законності, принцип поділу державної влади, принцип народного суверенітету, принцип демократії, принцип юридичної визначеності, принцип справедливого суду.

Таким чином, верховенство права означає, що органи державної влади обмежені у своїх діях заздалегідь регламентованими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах, і, відповідно, суб`єкт правозастосування може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат.

У такому контексті верховенство права означає, що органи державної влади не можуть діяти свавільно та зобов`язані дотримуватись правил, які даватимуть можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах. На підставі зазначеного особа може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат.

Отже, продовження строку затримання відповідача, без належних та вичерпних на те підстав, не відповідає ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже, покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, мають забезпечуватись саме з боку держави - відповідним міграційним органом.

На підставі вищевикладеного, з огляду на те, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав, які передбачають неможливість примусового видворення особи, а продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні можливе лише за їх наявності, вважаємо, що позовна заява Головного управління ДМС в Одеській області є необґрунтованою, а дії позивача спричиняють триваюче правопорушення основоположних прав та свобод відповідачу.

Відповідно до п. "f" частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

В п. п. 37, 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву "жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним".

З урахуванням зазначених обставин, відсутні підстави для задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 194, 211, 217, 241, 245, 246, 289 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Р.Д. Абухін

14.02.24