Справа № 200/3986/23
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року справа №200/3986/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року (головуючий суддя І інстанції Буряк І.В.), складеного у повному обсязі 02 жовтня 2023 року у справі № 200/3986/23 за позовом ОСОБА_1 Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки у якій просить:

визнати протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, яка полягала у ненарахуванні та невиплаті індексації (індексації-різниці) грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.03.2018 року по 29.06.2018 із застосуванням березня 2018 року, як місяця підвищення доходу, та із застосуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»;

зобов`язати Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію (індексацію-різницю) грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018 із застосуванням березня 2018 року, як місяця підвищення доходу, та відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» в сумі 17 703,83 (сімнадцять тисяч сімсот три) гривні 83 копійки з відрахуванням військового збору і податку з доходів фізичних осіб з компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу»;

визнати протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, яка полягала у не нарахуванні ОСОБА_1 на суми нарахованої та 23.06.2023 виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та її невиплаті;

зобов`язати Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми нарахованої та 23.06.2023 виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у сумі 79 421 (сімдесят дев`ять тисяч чотириста двадцять одна) гривня 49 копійок;

визнати протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, яка полягала у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

зобов`язати Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, щодо ненарахування та невиплати індексації (індексації-різниці) грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.03.2018 по 29.06.2018 із застосуванням березня 2018 року, як місяця підвищення доходу, та із застосуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення».

Зобов`язано Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію (індексацію-різницю) грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018 із застосуванням березня 2018 року, як місяця підвищення доходу, та відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» в сумі 16 329,32 грн.

Визнано протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 на суми нарахованої та 23.06.2023 виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та її невиплаті

Зобов`язано Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, яка виплачена 23.06.2023 за період з 01.12.2015 по 23.06.2023.

Стягнуто з Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 16 054,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 червня 2018 року по 19 січня 2023 року (з відрахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів, відповідно до вимог чинного законодавства).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням в частині розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просив суд скасувати судове в цій частині та ухвалити задовольнити позов в повному обсязі в зазначеній частині.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилався на те, що розмір середнього заробітку має розраховуватись наступним чином: розмір несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення * на середньозважену ставку за кредитами в річному обчисленні за період несвоєчасно грошового забезпечення * на період заборгованості (в роках)

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак листом суд першої інстанції повідомив, що справа в паперовому вигляді не формувалась. Також повідомлено, що всі документи експортовано в комп`ютерну програму «Діловодство спеціалізованого суду».

Відтак, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

ОСОБА_1 громадянин України, паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, про що видано посвідчення серія НОМЕР_3 , від 26.11.2015.

Не є спірним у справі, що позивач у період з липня 2015 року по червень 2018 року перебував на грошовому забезпеченні відповідача. Виключений зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення на підставі наказу військового комісара Кальміуська-Нікопольського ОРВК від 29.06.2018 № 116 (преюдиційно встановлена обставина згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/2240/22).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17.03.2021 у справі № 200/2240/22, яке набрало законної сили 08.03.2023 адміністративний позов задоволено частково, зокрема, зобов`язано Донецький ОТЦК та СП нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, в період з 01.03.2018 по 29.06.2018 включно - березень 2018 року із урахуванням абзаців 4 та 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, ураховуючи фактично виплачені суми індексації грошового забезпечення.

Згідно довідки Донецького ОТЦК та СП від 09.03.2023 № 09/02/141 щодо розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.12.2022 у справі № 200/2240/22 індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 29.06.2018 не нараховувалась та не виплачувалась.

Листом від 17.07.2023 № 09/02/450 Донецький ОТЦК та СП повідомив ОСОБА_1 , що сума підвищення грошового забезпечення у березні 2018 року перевищила суму індексації, що склалась у місяці підвищення грошового доходу, тому підстави для виплати індексації грошового забезпечення відсутні.

23 червня 2023 року на виконання рішення суду відповідачем сплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року 84 638,93 грн.

Листом від 17.07.2023 № 09/02/451 відповідачем у відповідь на адвокатський запит представника позивача адвоката Анісімової Є. С. повідомив про відсутність підстав для нарахування ОСОБА_1 компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, оскільки Донецький ТЦК та СП не було допущено порушень стосовно виплати індексації грошового забезпечення.

Спірні правовідносини виникли з приводу нарахування та виплати відповідачем на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні по день фактичного розрахунку.

Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги та зобов`язав відповідача:

нарахувати і виплатити індексацію (індексацію-різницю) грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018 із застосуванням березня 2018 року, як місяця підвищення доходу, та відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» в сумі 16 329,32 грн.;

нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, яка виплачена 23.06.2023 за період з 01.12.2015 по 23.06.2023.

Крім того, суд стягнув з Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 16 054,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 червня 2018 року по 19 січня 2023 року (з відрахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів, відповідно до вимог чинного законодавства).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення виключно в межах апеляційної скарги, тобто в частині розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та погоджує висновки суду першої інстанції в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

За приписами ч.ч. 1-4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються вищевказаним Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, одноразової грошової допомоги при звільненні) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, відтак посилання скаржника на те, що норми зазначеного Кодексу не розповсюджуються на спірні правовідносини є хибними.

За приписами статті 116 Кодексом законів про працю України (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до положень статті 117 Кодексом законів про працю України (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати зазначеної вище компенсації на підставі статті 117 КЗпП України.

Як встановлено судами позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення наказом військового комісара Кальміусько-Нікольського ОРВК 29.06.2018 № 116.

Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. (рішення Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019)

Відтак, період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення розраховується з дня наступного після виключення позивача зі списків особового складу та грошового забезпечення 30.06.2018 та закінчується 19.01.2023 (6 місяців з дати набрання чинності (19.07.2022) Закону № 2352-IX від 01.07.2022).

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 23.06.2023, звільнено 29.06.2018 тобто відлік розпочинаємо з 30.06.2018, з урахуванням припису ст. 117 КЗпП України кінцевою датою періоду нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення є 19.01.2023, строк затримки з 30.06.2018 по 19.01.2023 складає 1665 дні (обрахунок проведено у календарних днях).

Згідно архівної відомості про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з березня 2018 року по липень 2018 року, яка датована 17.07.2023 № 09/02/449 вбачається, що за квітень 2018 року позивач отримав грошове забезпечення у розмірі 8 352,66 грн., за травень 2018 року 7 621,20 грн. Кількість календарних днів за вказаний період 61. Розмір середньоденного заробітку складає 262,00 грн. ((8 352,66 + 7 621,20): 61).

Суд наголошує, що, розраховуючи середньомісячне грошове забезпечення за приписами Порядку № 100 суми виплат враховуються у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

Також відповідно вказаної архівної відомості при звільненні позивачу нараховано 15 284,24 грн.

Розмір несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення складає 84 638,93 грн. (індексація нарахована за рішенням суду у справі № 200/2240/22) та 16 329,32 грн. (індексація різниця розрахована судом у цій справі), разом 100 968,25 грн.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду дійшов висновку, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Зрештою у цій постанові Велика Палата Верховного Суду, що ключовим фактором, який може свідчити про співмірність та компенсаторність суми середнього заробітку, що підлягає стягненню у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні є приблизна оцінки розміру майнових втрат працівника, які розумно можна було би передбачити.

Тому, суд розрахунок належного позивачу до відшкодування середнього заробітку здійснив, виходячи з даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за період 2018 2023 років, що склало 15,9 %.

Враховуючи критерії визначення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, су апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за обставин даної справи має складати 16 054,00 грн. (100 968,25 * 15,9 %) При цьому, суд апеляційної інстанції вважає неприйнятними доводи апеляціної скарги позивача, що вищевказана сума має бути помножена на кількість років, оскільки такий обрахунок не передбачений жодним нормативним актом та є припущенням з боку відповідача щодо належного обрахунку компенсаторної виплати.

Відтак, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи буде розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 16 054,00 грн. з одночасним відрахуванням передбачених законом податків, зборів та інших обов`язкових платежів, відтак рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є правильним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В нішій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року у справі № 200/3986/23 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року у справі № 200/3986/23 залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2024 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І.Д.Компанієць