Справа № 280/7066/23
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

14 лютого 2024 року Справа № 280/7066/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В. розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_2 від 10 липня 2022 року № 124-РС в частині зарахування ОСОБА_1 у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 ;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з листопада 2022 року (за жовтень місяць) по червень (до 28 червня 2023 року включно) 2023 року грошового забезпечення лише у розмірі окладу за військове звання;

- зобов`язати Військову частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з листопада 2022 року (за жовтень місяць) по червень (до 28 червня 2023 включно) 2023 року грошове забезпечення у повному обсязі відповідно до частини 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови КМ України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року включно, а також всіх інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 28 червня 2023 року включно, а також всіх інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат.

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 28 червня 2023 року включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 28 червня 2023 року включно з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат.

В обґрунтування позову вказує, що відповідачем, без наявності на те правових підстав, позивача зараховано до розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 у зв`язку із тривалим лікуванням. Вказує, що з урахуванням Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців а членів їх сімей» під тривалим лікуванням слід розуміти перебування військовослужбовця на безперервному лікуванні, в той час як позивач перебував на вказаному лікуванні менше чотирьох місяців. У зв`язку із винесеним наказом порушено право позивача на одержання грошового забезпечення у належному розмірі у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про правовий та соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також зазначає, про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо неприйняття кадрового рішення стосовно позивача та невжиття дій щодо повідомлення вищестоящого командування про необхідність прийняття кадрового рішення про переміщення позивача на іншу посаду за межами ВЧ НОМЕР_2 . Окрім того, акцентує увагу суду на тому, що у період з жовтня 2022 року по червень 2023 року грошове забезпечення позивачу нараховувалось у розмірі окладу за військове звання, що суперечить вимогам Порядку № 260. Також, вказує всупереч вимог чинного законодавства грошове забезпечення позивачу у період з 25 лютого 2022 року по 28 червня 2023 року нараховувалось та виплачувалось позивачу без урахування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет» на відповідний календарний рік, що суттєво вплинуло на розмір грошового забезпечення позивача, одержаного ним у цей період. З огляду на вказане, позов просить задовольнити.

Ухвалою судді від 11 вересня 2023 року адміністративну справу № 280/7066/23 відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін.

25 вересня 2023 року до канцелярії суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та з викликом (повідомленням) сторін.

Ухвалою суду 27 вересня 2023 року заяву представника позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження задоволено, розгляд адміністративної справи № 280/7066/23 призначено за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою судді замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, підготовче засідання призначено на 23 жовтня 2023 року об 11 год. 00 хв.

14 жовтня 2023 року представником відповідача через особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» до суду подано відзив на позовну заяву у якому останній заперечує проти задоволення позову та зазначає, що доводи позивача відносно того що під тривалим лікуванням слід розуміти перебування на безперервному лікуванні понад чотири місяці є хибними. Також, вказує, що після завершення позивачем лікування та його прибуття до військової частини, враховуючи встановлений у подальшому доведений факт визнання позивача військово-лікарською комісією непридатним до військової служби (довідка ВЛК в/ч НОМЕР_4 № 779 від 17 серпня 2022 року), - підстави для призначення його на посади у повітряно-десантній бригаді Десантно-штурмових військ, де нормативно передбачено підвищені вимоги до стану здоров`я військовослужбовців, згідно вимог Наказу Міністерства оборони України № 402 від 14 серпня 2008 року, відсутні. Вказує, що План переміщення позивача на іншу посаду за іншим місцем служби відповідачем складено і направлено після надання позивачем документу, що містить підстави для такого переміщення - довідку військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_4 № 779 від 17 серпня 2022 року - за вих. №691/247 від 19 січня 2023 року про визнання позивача обмежено придатним до військової служби, при цьому тривалість розгляду цього документу вищестоящими органами управління -командуванням Десантно-штурмових військ ЗС України, чи Кадровим центром ЗС України від волі відповідача не залежить. Також, зазначає, що починаючи з листопада 2022 грошове забезпечення позивачу виплачувалося у розмірах, передбачених п.6 Розділу XXVIII Порядку № 260. Для виплати позивачу грошового забезпечення у іншому розмірі відсутні законні підстави. Також, відповідач не погоджується із доводами позивача з приводу необхідності застосування під час обчислення та виплати грошового забезпечення у період з урахування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет» на відповідний календарний рік. В задоволенні позову просить відмови в повному обсязі.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2023 року підготовче засідання у справі № 280/7066/23 відкладено на 20 листопада 2023 року на 11 год. 00 хв.

17 листопада 2023 року представником позивача через особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» до суду надано відповідь на відзив у якій останній не погоджується із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов, та акцентує увагу на тому, що довідка військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_4 № 779 від 17 серпня 2022 року була надана відповідачу наприкінці серпня 2022 року, в той час як дії щодо складення та направлення Плану переміщення позивача на іншу посаду за іншим місцем служби відповідачем було вчинено лише у наприкінці січня 2023 року. Позов просить задовольнити в повному.

Також, до відповіді на відзив представником позивача додано клопотання про витребування від відповідача доказів, а також про виклик та допит свідка.

Ухвалою суду від 20 листопада 2023 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано від Військової частини НОМЕР_2 :

- інформацію про фактичну дату отримання довідки ВЛК ВЧ НОМЕР_4 від 17 серпня 2022 року № 779 з наданням відповідних доказів отримання довідки;

- належним чином засвідчену копію рапорту Лукашенка Д.В. з додатками про видачу направлення для проходження МСЕК з відміткою про реєстрацію рапорту;

- копії документів на підставі на підставі яких прийнято рішення про зарахування ОСОБА_1 у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 ;

- витребувати інформацію про те, що були зміни у штаті (штатному розписі) ВЧ НОМЕР_2 за період з 10 липня 2022 року по 30 липня 2022 року.

Також, ухвалою суду від 20 листопада 2023 року представнику позивача відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик та допит свідків.

Окрім того, ухвалою суду від 20 листопада 2023 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі № 280/7066/23 строком на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 19 грудня 2023 року 11 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 19 грудня 2023 року підготовче засідання відкладено на 15 січня 2024 року на 11 год. 30 хв.

Вказаною ухвалою від відповідача також повторно витребувано докази.

29 грудня 2023 року представником відповідача через особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» надійшла заява, в якій останній зазначає, що з урахуванням доданих до заяви документів, дії щодо переміщення позивача почали вживатись одразу після одержання першого рапорту позивача, а саме, - з 09 вересня 2022 року, проте дані про розгляд плану переміщення Командуванням Десантно-штурмових військ у відповідача відсутні.

Ухвалою суду від 15 січня 2024 року закрито підготовче провадження у справі № 280/7066/23, справу призначено до судового розгляду по суті на 05 лютого 2024 року на 11 год. 00 хв.

29 січня 2024 року представником відповідача через особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» до суду подано заяву про розгляд справи за його відсутності.

05 лютого 2024 року представником позивача на електронну адресу суду направлено клопотання про розгляд справи за його відсутності, в порядку письмового провадження. Позовні вимоги підтримав, на задоволенні позову наполягає.

Враховуючи положення частини 3 статті 194, частини 9 статті 205 КАС України, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи за наявними матеріалами в порядку письмового провадження.

На підставі наявних матеріалів справи судом встановлено такі обставини.

24 лютого 2022 року ОСОБА_1 призвано на військову службу за мобілізацією Хортицьким районним територіальним центром комплектації та соціальної підтримки м. Запоріжжя, що підтверджується копією повістки, яка міститься в матеріалах справи.

25 лютого 2022 року позивача призначено на посаду навідника 8 парашутно - десантної роти 3 парашутно - десантного батальйону (ШПК солдат, ВОС 101281) та зараховано до списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 з посадовим окладом у розмірі 2730,00 грн. на місяць, що підтверджується копією наказу ВЧ НОМЕР_2 від 25 лютого 2022 року за № 38 та відомостями включеними до військового квитка, копії яких містяться в матеріалах справи.

29 березня 2022 року на позиції в н.п. Авдіївка Донецької області під час обстрілу в результаті близького вибуху позивач отримав акубаротравму, МВТ, ЗЧМТ, СГМ з астено-невротичним синдромом, забій попереково-крижової ділянки, був відкинутий вибуховою хвилею в оглядову яму. Згідно довідки про обставини травми від 07 червня 2022 року за № 837, копія якого міститься в матеріалах справи, поранення пов`язане із захистом Батьківщини

У період з 30 березня 2022 року по 19 квітня 2022 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні (у Дніпропетровському військовому госпіталі з 30 березня 2022 року по 02 квітня 2022 року, у Дніпропетровському обласному госпіталі ветеранів війни Дніпропетровської обласної ради з 02 квітня 2022 року по 19 квітня 2022 року).

З 20 квітня 2022 року позивач завершив лікування та приступив до виконання обов`язків військової служби.

23 травня 2022 року на позиції поблизу АДРЕСА_3 під час артилерійського обстрілу, позивач отримав мінно - вибухову травму, закриту ЧМТ, струс головного мозку у вигляді цефалгічного, астенічного синдрому, акубаротравму, гострий невріт слухового нерва з обох сторін, гострий двобічний тубоотіт, закритий перелом першої п`ясної кістки лівої кісті. Згідно довідки про обставини травми від 21 вересня 2022 року за № 4140 поранення пов`язане із захистом Батьківщини.

У період з 24 травня 2022 року по 30 червня 2022 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні у 66 Військово - медичному госпіталі (з 24 травня 2022 року по 26 травня 2022 року), у Міській клінічній лікарні №4 (з 26 травня 2022 року по 29 травня 2022 року), Військово-медичному центрі Західного регіону (з 30 травня 2022 року по 31 травня 2022 року, з 31 травня 2022 року по 30 червня 2022 року позивач перебував на реабілітації у м. Трускавці).

У період з 30 червня 2022 року по 29 липня 2022 року позивач перебував у відпустці за станом здоров`я на підставі довідки госпітальної ВЛК ВЧ НОМЕР_5 від 29 червня 2022 року № 1503.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 10 липня 2022 року № 124-РС позивача зараховано у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_6 у зв`язку з тривалим лікуванням.

30 липня 2022 року позивач повернувся з лікування після отриманого поранення під час захисту Батьківщини та приступив до виконання обов`язків військової служби.

17 серпня 2022 року військово - лікарською комісією ВЧ НОМЕР_4 позивача визнано обмежено придатним до військової служби, що підтверджується копією довідки ВЛК від 17 серпня 2022 року за№ 779, яка міститься в матеріалах справи.

З урахуванням листів Командування ДШВ ЗС України від 05 квітня 2023 року № 117/Вих3ВГ/1219, ВЧ НОМЕР_2 від 03 червня 2023 року № 691/вихЗП1/238/1 та виписки позивача з банківського рахунку про надходження коштів, у період з жовтня 2022 року по червень 2023 року грошове забезпечення позивачу нараховувалось виходячи виключно із посадового окладу за військове звання у розмірі 652,56 грн., як військовослужбовцю, який зарахований у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 та перебуває у розпорядженні більше 2 місяців.

28 червня 2023 року позивача виключено з особового складу ВЧ НОМЕР_2 та призначено стрільцем відділу охорони взводу охорони роти охорони Пологівського районного ТЦК та СП Запорізької області Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України на підставі наказу ВЧ НОМЕР_2 від 28 червня 2023 року № 129, наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 20 червня 2023 року № 778-РС.

Також, після виключення з особового складу ВЧ НОМЕР_2 позивачу стало відомо про те, що нарахування та виплата грошового забезпечення з 25 лютого 2022 року по 28 червня 2023 року відповідачем проводилось без урахування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет» на відповідний календарний рік.

Не погоджуючись із діями відповідача в частині винесення наказу від 10 липня 2022 року № 124-РС про зарахування у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_6 у зв`язку з тривалим лікуванням, розміром грошового забезпечення нарахованого у період проходження військової служби з жовтня 2022 року по червень 2023 року, а також і розміром величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, застосованої відповідачем під час обчислення грошового забезпечення у період з 25 лютого 2022 року по 28 червня 2023 року, позивач звернувся до суду із позовом в даній справі.

Надаючи правову оцінку доводам сторін та встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 12 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон України №2232-XI), визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно зі статтею 3 Закону України №2232-XI, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону Україну», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Закону («Військові посади») визначено, що порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби; про проходження громадянами України служби у військовому резерві (частина 7).

Військові посадові особи - це військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством (частина 12).

Військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули (частина 13).

Питання перебування військовослужбовців у розпорядженні відповідних командирів регламентовано пунктами 116-118 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008. (далі Положення № 1153).

Так, у відповідності до підпункту 15 пункту 116 Положення № 1153 у редакції, чинній станом на дату винесення оскаржуваного наказу, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення.

Пунктом 16 Положення № 1153 передбачено, що військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

Час перебування військовослужбовців на лікуванні, в основній або додатковій відпустці виключається із загального періоду перебування у розпорядженні відповідних командирів (начальників).

Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідних командирів (начальників), здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначено Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок № 260).

З вищевикладеного вбачається, що у разі тривалого перебування військовослужбовця на тривалому лікуванні командир військової частини має право прийняти рішення про зарахування військовослужбовця у своє розпорядження. При цьому, грошове забезпечення військовослужбовцю у період його перебування у розпорядженні, на лікуванні та у відпустці для лікування нараховується та виплачується у відповідності до Порядку № 260.

Так, судом встановлено, та не заперечується сторонами по справі, у період з 24 травня 2022 року по 30 червня 2022 року (1 місяць 8 днів) позивач перебував на стаціонарному лікуванні, а у період з 30 червня 2022 року по 29 липня 2022 року (30 днів) у відпустці для лікування, у зв`язку із отриманням 23 травня 2022 року поранення - мінно-вибухової травми, черепно-мозкової травми, струсу головного мозку у вигляді цефалгічного, астенічного синдрому, акубаротравми, гострого невріту слухового нерву з обох сторін, гострого двобічного тубоотіту, закритого перелому 1 п`ясної кістки лівої кісті, забою м`яких тканин шийного відділу хребта та грудної клітки.

З вищевикладеного вбачається, що тривалість перебування позивача на стаціонарному лікуванні станом на дату винесення оскаржуваного наказу вже становила 1 місяць 8 днів (з 24 травня 2022 року по 30 червня 2022 року). Окрім того, з урахуванням отриманого поранення позивач потребував відпустки для лікування, яка станом на дату винесення оскаржуваного наказу становила 30 днів.

Суд не погоджується із доводами позивача з приводу наявності підстав для прийняття наказу про зарахування у розпорядження командира військової служби виключно у разі перебування військовослужбовця на безперервному стаціонарному лікуванні понад чотири місяці, оскільки такого поняття як «тривале лікування» чинне законодавство України не містить. Кількість днів/місяців перебування на стаціонарному лікуванні, які можна віднести до «тривалого лікування» законодавством також не визначено.

При цьому, при визначенні строку тривалого лікування позивач посилається на частину 11 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка до спірних правовідносин в адміністративній справі № 280/7066/23, на думку суду, не може бути застосована, оскільки визначає загальний строк перебування військовослужбовця у закладах охорони здоров`я, у відпустці для лікування та не може перевищувати чотирьох місяців за виключення випадків, встановлених законодавством.

При цьому, враховуючи характер отриманого позивачем поранення, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, строк його перебування на стаціонарному лікуванні, а також з огляду на те, що відповідач не міг прогнозувати наявність необхідності подальшого проходження позивачем стаціонарного лікування після виходу з відпустки для лікування та/або відпустки для лікування (повторно), у суду відсутні підстави вважати що відповідач дійшов помилкового висновку щодо тривалості лікування та винесення наказу про зарахування позивача у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 .

З огляду на вказане, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу Військової частини НОМЕР_2 від 10 липня 2022 року № 124-РС в частині зарахування ОСОБА_1 у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 задоволенню не підлягають.

З приводу визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з листопада 2022 року (за жовтень місяць) по червень (до 28 червня 2023 року включно) 2023 року грошового забезпечення у розмірі окладу за військове звання суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1- 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Як зазначалось у мотивувальній частині рішення раніше, матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідних командирів (начальників), здійснюється у відповідності до вимог Порядку № 260.

Так, згідно пункту 1 розділу XXVII Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зарахованим у розпорядження відповідних командирів або звільненим від посад, виплачується в розмірі грошового забезпечення, яке військовослужбовці отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження, але не більше ніж два місяці.

Такий порядок виплати грошового забезпечення не стосується військовослужбовців, зарахованих у розпорядження посадових осіб (які мають право призначення на посади) відповідно до підпунктів 12-1 та 13 пункту 116, а також пункту 122 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, тимчасового виконання обов`язків (але не більше ніж два місяці) за вакантною посадою, перебування під вартою (цілодобовим домашнім арештом) виключається із загального періоду перебування в розпорядженні.

Відповідно до пункту 6 розділу XXVIIІ Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України.

З огляду на той факт, що з 30 липня 2022 року позивач повернувся з відпустки та приступив до виконання обов`язків по несенню військової служби, починаючи з жовтня 2022 року грошове забезпечення позивачу мало здійснюватися у відповідності до пункту 6 розділу XXVIIІ Порядку № 260.

Судом встановлено, що з урахуванням листів Командування ДШВ ЗС України від 05 квітня 2023 року № 117/Вих3ВГ/1219, ВЧ НОМЕР_2 від 03 червня 2023 року № 691/вихЗП1/238/1 та виписки позивача з банківського рахунку про надходження коштів, у період з жовтня 2022 року по червень 2023 року грошове забезпечення позивачу нараховувалось виходячи із окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, як військовослужбовцю, який зарахований у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 та перебуває у розпорядженні більше 2 місяців, що відповідає вимогам пункту 6 розділу XXVIIІ Порядку № 260.

З вищевикладеного вбачається, що вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу за період з жовтня 2022 року по червень 2023 року грошового забезпечення виходячи із окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, задоволенню не підлягають.

Суд критично оцінює доводи позивача щодо допущення відповідачем протиправної бездіяльності, яка виражається у невжитті заходів щодо подання документів за підпорядкованістю для прийняття Міністром оборони України рішення стосовно переміщення позивача з метою відновлення виплати йому грошового забезпечення за раніше займаною посадою, оскільки з урахуванням наявних в матеріалах доказів, 09 вересня 2022 року відділенням персоналу військової частини НОМЕР_2 відпрацьовано і направлено електронним шляхом до Командування Десантно-штурмових військ ЗС України план переміщення щодо 32 військовослужбовців військової частини у зв`язку з їхнім станом здоров`я, зокрема і щодо ОСОБА_1 . Окрім того, за вх.№261 від 13 січня 2023 року військовою частиною НОМЕР_2 отримано рапорт ОСОБА_1 , в якому він ставить питання про зміну ним місця служби, до якого додано рекомендаційний лист від командира іншої військової частини. На підставі цих документів військовою частиною знову відпрацьовано план переміщення щодо ОСОБА_1 , який, як вже повідомлялося суду сторонами, направлено у Командування Десантно-штурмових військ ЗСУ за вих. №691/247 від 19 січня 2023 року.

З приводу вимог позивача щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року включно з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат, а також грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 28 червня 2023 року включно з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року,суд зазначає наступне.

Як зазначалось раніше, згідно з частинами першою-третьою статті 9 Закону № 2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Отже, грошове забезпечення включає в себе усі, встановлені законом, надбавки, доплати та винагороди, передбачені під час проходження служби.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України видав постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до Постанови № 704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 цієї постанови Уряду (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема, посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України видав постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, пункт 4 Постанови № 704 викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Тобто, на момент набрання чинності Постановою № 704 (01 березня 2018 року) пункт 4 було викладено в редакції змін, викладених згідно із пунктом 6 Постанови № 103, а саме: «4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».

Отже, станом на 01 березня 2018 року пункт 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.

Водночас суд зазначає, що Закон України від 05 жовтня 2000 року № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі Закон № 2017) визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, згідно із положеннями статті 1 якого державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

Базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (стаття 6 Закону № 2017).

Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Згідно із частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються: Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1); порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).

Відтак, на переконання суду, зазначення у пункті 4 Постанови № 704 в формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців.

Одночасно з цим суд наголошує на тому, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.

При цьому суд зазначає, що пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.

Натомість Закон України від 02 грудня 2021 року № 1928-IX «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Закон України від 03 листопада 2022 року № 2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року, на 2022, 2023 роки відповідно не містять.

Тобто, положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно із Постановою № 704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, до 01 січня 2020 року набрання чинності Законом № 294 не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19).

Отже, з огляду на визначені в частині третій статті 7 КАС України правила, а також зважаючи на те, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовим актам, які мають вищу юридичну силу Законам № 1928 та № 2710 із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, від 14 вересня 2022 року у справі № 500/1886/21, від 06 лютого 2023 року у справі № 160/2775/22, від 15 березня 2023 року у справі № 420/6572/22 та інших.

Крім того, суд звертає увагу на те, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704, жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується, як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.

Водночас у позовній заяві позивач також зауважує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 пункт 6 Постанови № 103 визнано протиправним та нечинним.

На його думку, це відновило дію пункту 4 Постанови № 704 в первинній редакції на дату її видання, а відтак грошове забезпечення повинно обчислюватися виходячи не із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, а із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлюється на кожен календарний рік окремо відповідними Законами України «Про Державний бюджет України».

Надаючи оцінку посиланням позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, як на ключову підставу позову у частині розглядуваних позовних вимог, суд ураховує вищезгадані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18 та від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19, за змістом яких суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи. Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (зокрема підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними. Тому посилання позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 не є основним (ключовим) при розгляді цієї справи.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, при нарахуванні позивачу грошового забезпечення за спірний у цій справі період з 26 лютого 2022 року по 28 червня 2023 року відповідач застосовував пункт 4 Постанови 704 у редакції Постанови № 103, визначаючи розміри посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, а не розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Застосовуючи вищевказані висновки суду до обставин цієї справи, враховуючи правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, від 14 вересня 2022 року у справі № 500/1886/21, від 06 лютого 2023 року у справі № 160/2775/22, від 15 березня 2023 року у справі № 420/6572/22, суд доходить переконання, що така поведінка відповідача у межах спірних правовідносин є протиправною.

Також суд зазначає, що з урахуванням наданої відповідачем до відзиву на позовну заяву довідки від 28 вересня 2023 року грошове забезпечення позивачу за період з жовтня 2022 року по червень 2023 року, яке нараховано та виплачено позивачу у відповідності до пункту 6 розділу XXVIIІ Порядку № 260, здійснено із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, що не спростовано відповідачем.

За цих обставин грошове забезпечення позивача за вказаний період підлягає перерахунку, оскільки посадовий оклад та оклад за військовим званням застосовані відповідачем не в тому розмірі, який визначений чинним законодавством.

З огляду на викладене вище у сукупності суд вважає за необхідне визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 місячного грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року, а також щодо обчислення та виплати місячного грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 28 червня 2023 року без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року.

З метою належного захисту порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся з цим позовом до суду, слід зобов`язати військову частину НОМЕР_2 :

- здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 28 червня 2023 року визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

З огляду на той факт, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 77, 132, 139, 143, 243-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 місячного грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року, а також щодо обчислення та виплати місячного грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 28 червня 2023 року без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 28 червня 2023 року визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складено 14 лютого 2023 року.

Суддя Д.В. Татаринов