Справа № 120/1326/24
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 лютого 2024 р. Справа № 120/1326/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Бошкової Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання: Свистун Н.Л.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Озерської І.В.,

представника відповідача: Скляра О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, з урахуванням положень статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 (далі ОСОБА_4 , позивач) з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі УДМС України у Вінницькій області, відповідач).

За змістом позовних вимог позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 17.01.2024 №12;

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування посвідки на постійне проживання від 17.01.2024 № НОМЕР_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 17.01.2024 №014844.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача зазначає, що 24.11.2014 ОСОБА_5 отримано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання. Однак, рішеннями Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 17.01.2024 №12 та від 17.01.2024 №9456 скасовано вищезазначений дозвіл на проживання в Україні та посвідку на постійне проживання. Окрім того, відповідачем прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 17.01.2024 №014844, яким вирішено примусово повернути ОСОБА_6 до країни походження або третьої країни та зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 14.02.2024.

Як зазначає представник позивача, дозвіл на імміграцію №5680 від 21.11.2014 скасовано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме у зв`язку з тим, що позивач отримала дозвіл на імміграцію в Україну без наявності підстав, передбачених Законом України «Про імміграцію».

Сторона позивача вважає, що відповідач протиправно скасував дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання, адже такі документи були видані ОСОБА_7 після проведення у 2014 році визначених законом перевірок, на підставі яких встановлено законність перебування позивача на території України, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства.

При цьому, представник позивача звертає увагу, що за наявності тих самих документів, що слугували підставою для надання дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку ОСОБА_1 , відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в України та посвідки на постійне проживання. Також у позовній заяві зазначено, що у зв`язку з винесенням оскаржуваних рішень, ОСОБА_7 необхідно розлучитись із неповнолітньою донькою та чоловіком, які проживають на території України, повністю змінити спосіб життя та місце проживання.

Представник позивача посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.04.2018 у справі №820/2262/17, відповідно до якого, навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадовими особами суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Ухвалою від 05.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати з урахуванням приписів статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України. Судове засідання призначено на 08.02.2024. Окрім того, цією ухвалою вирішено витребувати в Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області та зобов`язано надати суду, у строк визначений для подання відзиву, всі належним чином засвідченні копії документів, які стали підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 17.01.2024 №12, рішення про скасування посвідки на постійне проживання від 17.01.2024 № НОМЕР_1 та рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 17.01.2024 №014844.

08.02.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Мотивуючи свою позицію зазначає, що 25.09.2014 до Хмільницького РС УДМС України у Вінницькій області звернулась громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_3 із заявою про надання дозволу на імміграцію в межах квоти імміграції відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як мати іммігранта (донька - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка отримала дозвіл на імміграцію в Україну № 5238 від 01.09.2014, оскільки іммігрувала до свого батька іммігранта громадянина Республіки Білорусі ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Вінницької області, та була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 26.02.2015, виданою УДМС у Вінницькій області, свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 23.09.2011, видане відділом РАЦС адміністрації Октябирського району м. Мінська, Республіка Білорусь) та була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 21.11.2014, виданою УДМС у Вінницькій області, на підставі якої у порядку обміну оформлено посвідку на постійне проживання № НОМЕР_5 від 30.01.2019 строком дії 24.01.2029, виданою УДМС у Вінницькій області. Громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_3 мала паспорт громадянина Республіки Білорусь НОМЕР_6 від 25.03.2013 строком дії до 25.03.2023.

Представник відповідача зазначає, що пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що відповідно до вказаної законодавчої норми дозвіл на імміграцію в Україну надається в межах квоти імміграції батькам, чоловікові (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям. При цьому даною статтею не передбачено право батьків іммігрувати до неповнолітніх дітей іммігрантів.

Згідно з пунктом 6 частини 7 статті 9 Закону «Про імміграцію» (у редакції, яка діяла на момент надання дозволу на імміграцію) для надання дозволу на імміграцію для осіб, зазначених в пункті 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» заявник мав би подати, зокрема, копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документи про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановлено в Україні.

Враховуючи наведене, під час перевірки правомірності надання дозволу на імміграцію, у діях Хмільницького районного сектору УДМС у Вінницькій області, встановлено порушення Закону України «Про імміграцію» та Порядку №1983, під час прийняття заяви 25.09.2014 від громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_2 , а саме без належних підстав, передбачених пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», а саме за відсутності права у ОСОБА_1 іммігрувати до неповнолітньої доньки ОСОБА_8 , а також порушення статті 9 частини 7 пункту 6 Закону «Про імміграцію», оскільки неповнолітня донька заявниці - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на день звернення досягла трирічного віку ніяким чином не могла надати зобов`язання щодо заперечення чи не заперечення проти імміграції позивачки та гарантувати їй фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

З огляду на викладене, сторона відповідача вважає оскаржувані рішення правомірними та такими, що не підлягають скасуванню.

У судовому засіданні, 08.02.2024 оголошено перерву до 14.02.2024.

У судовому засіданні, 14.02.2024 позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просила їх задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини.

ОСОБА_3 є громадянкою Республіки Білорусь та була документована паспортом громадянина Республіки Білорусь серії НОМЕР_6 від 25.03.2013, строком дії до 25.03.2023.

25.09.2014 до Хмільницького РС УДМС України у Вінницькій області позивач звернулась із заявою про надання дозволу на імміграцію в межах квоти імміграції відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як мати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка отримала дозвіл на імміграцію в Україну № 5238 від 01.09.2014, оскільки іммігрувала до свого батька іммігранта громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Вінницької області, та була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 26.02.2015.

21.11.2014 ОСОБА_10 видано дозвіл на імміграцію в Україну №5680, у якому зазначено, що ОСОБА_4 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозволено постійне проживання в Україні.

Окрім того, 21.11.2021 позивача документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 , виданою УДМС у Вінницькій області, на підставі якої у порядку обміну оформлено посвідку на постійне проживання № НОМЕР_5 від 30.01.2019 строком дії до 24.01.2029, виданою УДМС у Вінницькій області.

У подальшому, ОСОБА_4 звернулась до Управління ДМС у Вінницькій області щодо прийняття до громадянства України на підставі ст. 9 Закону України «Про громадянство України», як особа яка понад 5 років постійно проживає на території України.

На виконання вимог ч. 6 ст. 6 Закону України «Про імміграцію» УДМС України у Вінницькій області здійснено перевірку матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію громадянці Республіки Білорус ОСОБА_7 , з метою з`ясування законності отримання такого дозволу.

За результатами проведення перевірки складено Висновок від 17.01.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У Висновку від 17.01.2024 зазначено, що за результатами перевірки встановлено, що відповідно до вказаної законодавчої норми (п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію») дозвіл на імміграцію в Україну надається в межах квоти імміграції батькам, чоловікові (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям. При цьому не передбачено право батьків іммігрувати до неповнолітніх дітей іммігрантів. Таким чином, дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_4 отримала без наявності підстав, передбачених Законом України «Про імміграцію».

Керуючись нормами Закону України «Про імміграцію», Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідач дійшов висновку про наявність підстав для:

- скасування рішення УДМС у Вінницькій області від 21.11.2014 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- скасування, визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, отриману на підставі цього дозволу на імміграцію у порядку обміну посвідки на постійне проживання № НОМЕР_5 від 30.01.2019;

- прийняття рішення про примусове повернення громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На основі викладених у Висновку обставин, 17.01.2024 УДМС України у Вінницькій області прийнято рішення №12 про скасування дозволу на імміграцію в Україну №5680 від 21.11.2014, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Рішенням УДМС України у Вінницькій області від 17.01.2024 №9456 на підставі п.п. 1 п. 64 Порядку №321 скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_5 .

Окрім того, 17.01.2024 відповідачем на підставі ст. 13 Закону України «Про імміграцію» прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № НОМЕР_7 , яким зобов`язано ОСОБА_6 покинути територію України у термін до 14.02.2024.

Вважаючи рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну; про скасування посвідки на постійне проживання; про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства протиправними та такими, що підлягаю скасуванню, позивач звернулась до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України від 07.06.2001 №2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-III) правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Положеннями частини 1 статті 4 Закону України від 22.09.2011 №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі Закон №3773-VI) визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання. Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (частина 1 статті 5 Закону № 3773-VI).

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені ст. 12 Закону №2491-III. Так, відповідно до ч. 1 ст. 12 вищезазначеного Закону дозвіл на імміграцію скасовується, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

5-1) іммігрант звернувся із заявою про скасування дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України не дозволяється);

5-2) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання;

5-3) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України;

5-4) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту;

5-5) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

У разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну (ч. 2 ст. 12 Закону №2491-III).

Відповідно до ч. 1-5 ст. 13 Закону №2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Скасована посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.

Якщо після скасування дозволу на імміграцію з`ясуються обставини, що можуть свідчити про наявність умов для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", виконання рішення про її примусове повернення призупиняється, а рішення про примусове видворення не приймається до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, виконання рішення про її примусове повернення призупиняється до набрання рішенням суду законної сили.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку № 1983 (в редакції чинній на момент надання позивачу дозволу на імміграцію) рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з пунктом 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

В силу положень пункту 21 Порядку № 1983 (в редакції чинній на момент винесення рішення про скасування дозволу на імміграцію) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (пункт 22 Порядку № 1983).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі Порядок №321), посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Судом встановлено, що правовою підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну №5680, що виданий ОСОБА_10 , 21.11.2014 визначено пункт 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-ІІІ, відповідно до якого дозвіл на імміграцію скасовується, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

В наслідок скасування дозволу про імміграцію в Україну, відповідачем також прийнято рішення від 17.01.2024 №9456 про скасування посвідки на постійне проживання (п.п. 1 п. 64 порядку №321).

Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 17.01.2024 №12 прийнято відповідачем на основі Висновку УДМС України у Вінницькій області, у якому зазначено, що за результатами перевірки встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_4 отримала без наявності підстави, визначеної п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», адже дозвіл на імміграцію в Україну надається в межах квоти імміграції батькам, чоловікові (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям.

У свою чергу, ОСОБА_4 іммігрувала до своєї неповнолітньої доньки, яка станом на момент отримання дозволу на імміграцію (21.11.2014) також перебувала у правовому статусі іммігрантки.

При цьому, відповідач зазначає, що згідно п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» (у редакції чинній на момент надання позивачу дозволу на імміграцію) для надання дозволу на імміграцію для осіб, зазначених в п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону, подаються, зокрема, копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документи про те, що іммігрант не заперечує проти імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Як уже зазначалось судом, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить, у даному випадку, до компетенції територіального орану за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію. Саме такий територіальний орган на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що ОСОБА_4 , 25.09.2014 звернулась до УДМС України у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у якій просила надати дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки є матір`ю ОСОБА_8 2011 року народження, яка є іммігранткою в Україну.

Суд зазначає, що заява про надання дозволу на імміграцію в Україну містить таблицю «Службові відмітки», у якій Завідуючим Хмільницького РС УДМС України у Вінницькій області 01.10.2014 засвідчено особистим підписом, що органом у сфері міграції проведено перевірку підстав та законності перебування ОСОБА_1 в Україні, справжність поданих документів та відповідності їх оформлення вимогам законодавства, з`ясовано в межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

За наслідком розгляду поданої позивачем заяви від 25.09.2014 та доданих до неї документів, суб`єкт владних повноважень дійшов висновку про наявність правомірних підстав для імміграції громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 на підставі визначеного нею п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, на момент проведення перевірки та розгляду заяви позивача відповідач не вказав про не надання передбачених Законом України «Про імміграцію» документів, зокрема, документів визначених пунктом 6 частини 7 статті 9 Закону «Про імміграцію», адже надання територіальним органом у сфері міграції дозволу на імміграцію №5680 від 21.11.2014 фактично засвідчує, що наданий іммігрантом обсяг документів є достатнім для прийняття відповідного рішення.

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 не приховувала дані щодо свого сімейного стану, та просила надати дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки є матір`ю трирічної доньки, якій видано посвідку на постійне проживання в Україні.

Окрім того суд бере до уваги, що відповідачем не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України при отриманні дозволу на імміграцію, не було надано також будь-яких доказів надання ОСОБА_5 свідомо неправдивих відомостей для отримання дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, сам відповідач у відзиві на позовну заяву підтверджує, що під час перевірки правомірності надання дозволу на імміграцію, саме у діях Хмільницького районного сектору УДМС у Вінницькій області встановлено порушення Закону України «Про імміграцію» та Порядку №1983, а не встановлено подання ОСОБА_5 свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів тощо.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) наголосив, що, зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і якість їхніх дій, мінімізують ризик помилки. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п. 74).

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020 у справі №495/5105/17, постанова від 13.03.2020 у справі №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

Суд також враховує, що у постановах від 18.04.2018 у справі №820/2262/17, від 09.07.2020 у справі № 823/407/18 Верховний Суд вказав: «Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2015 році посвідку на тимчасове проживання в Україні позивачу оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим».

У контексті спірних правовідносин слід враховувати, що спірні рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання тягне за собою для позивача наслідки, встановлені статтею 13 Закону № 2491-ІІІ (особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення).

ОСОБА_4 перебуваючи на території України уклала шлюб з ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 07.05.2021 серії НОМЕР_8 . Також на території України проживає неповнолітня донька позивача ОСОБА_8 , яка набула статусу громадянки України, та наразі навчається у 6 класі комунального закладу «Вінницька гімназія №24». ОСОБА_4 працює в ТОВ «Білорукавське» на посаді економіста з 08.02.2021, згідно наказу №2 від 08.02.2021, що підтверджується довідкою від 24.01.2024 №100-01-24.

Вказані обставини вказують на те, що позивач майже 10 років проживала на території України, сплачувала податки, будувала тут своє соціальне життя, кар`єру, побут. Позивач на законних підставах проживає по АДРЕСА_1 , у будинку, що належить її чоловіку на праві власності. При цьому, нотаріально засвідчена заява ОСОБА_11 про надання дозволу на постійне проживання та реєстрацію ОСОБА_1 за вищезазначеною адресою подавалась разом із іншими документами під час звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію у 2014 році.

Під час прийняття оскаржуваних рішень відповідачем не взято до уваги принципу пропорційності, адже не враховано необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

У судовій практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень.

А тому слід дійти висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Так, згідно з пунктом 1 статті 8 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради Української РСР №789-XII від 27.02.1991 держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання, а відповідно до пункту 1 статті 9 цієї ж Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що рішення УДМС України у Вінницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 17.01.2024 №12 та про скасування посвідки на постійне проживання від 17.01.2024 № НОМЕР_1 не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, прийняті непропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення, а також становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, з приводу того, що під час розгляду даної справи слід враховувати, що громадяни республіки білорусь є агентурою російської федерації на території України, здійснюють підривну та розвідувальну діяльність на території України, адже стороною відповідача не долучено до матеріалів справи жодних доказів в підтвердження факту вчинення таких діянь саме ОСОБА_12 .

На запитання суду щодо того, чи володіє відповідач відповідною інформацією та доказами, які її підтверджують, саме щодо особи позивача, представник УДМС України у Вінницькій області обмежився лише загальним посиланням на те, що республіка білорусь є союзником російської федерації та не надав будь-яких доказів здійснення ОСОБА_5 підривною та розвідувальної діяльністі на території України.

Натомість, в судовому засіданні позивач наголосила, що протягом 10 років проживання в Україні підтримувала позицію держави Україна та засуджувала сторону агресора, всіляко підтримуючи Збройні Сили України та надавала фінансову допомогу, в соціальних засобах масової інформації висловлювала позицію підтримки Збройних Сул України, що прямо підтверджує її ставлення до держави Україна. В разі її примусового повернення в країну походження за такі дії вона одразу буде взята під контроль спецслужбами країни походження та її дії будуть перевірені на предмет державної зрази.

Більш того, суд зазначає, що окремою підставою для скасування дозволу на імміграцію є дії іммігранта, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні (п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію"), однак, у даному випадку, рішення про скасування дозволу на імміграцію прийнято із зовсім інших підстав та Висновок УДМС України у Вінницькій області від 17.01.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_7 , не містить жодної інформації про вчинення позивачем дій, які суперечать інтересам держави, суверенітету та цілісності України.

З приводу рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 17.01.2024 №014844, суд зазначає, що підставою для прийняття такого рішення слугувала ст. 13 Закону України «Про імміграцію», якою передбачено одночасне прийняття рішення про примусове повернення у разі наявності рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

Згідно з ч. 2-4 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.

Якщо після скасування дозволу на імміграцію з`ясуються обставини, що можуть свідчити про наявність умов для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", виконання рішення про її примусове повернення призупиняється, а рішення про примусове видворення не приймається до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із частиною першою статті 31 Закону України № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відтак, враховуючи те, що під час розгляду даної справи суд дійшов висновку про протиправність рішень Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 17.01.2024 №12 та посвідки на постійне проживання від 17.01.2024 № НОМЕР_1 та дійшов висновку про скасування вищезазначених індивідуальних актів, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 17.01.2024 №014844 також є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В силу приписів частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

До позовної заяви позивачем долучено квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки №22 від 01.02.2024, відповідно до якої позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн., тобто як за три позовні вимоги немайнового характеру (1211,20 х 3). Водночас, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 288 КАС України за подання до адміністративного суду позовних заяв та апеляційних скарг у справах, визначених цією статтею, судовий збір не сплачується.

Отже, позивач мала б сплати судовий збір лише за дві вимоги, а саме про визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 17.01.2024 №12 та про визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування посвідки на постійне проживання від 17.01.2024 № НОМЕР_1 .

Відтак, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань УДМС України у Вінницькій області підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

У свою чергу, згідно положень частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сума надміру сплаченого судового збору, яка в даному випадку становить 1211,20 грн., повертається виключно за клопотанням особи, яка його сплатила.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 288, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 17.01.2024 №12.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування посвідки на постійне проживання від 17.01.2024 № НОМЕР_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 17.01.2024 №014844.

Стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 288 КАС України апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, визначених цією статтею, можуть бути подані в десятиденний строк з дня їх проголошення

За змістом положень абз. 2 ч. 1 ст. 295 КАС України якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 ).

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21000, ).

Повний текст рішення суду виготовлено: 14.02.2024.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна