Справа № 120/11759/23
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2024-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 лютого 2024 р. Справа № 120/11759/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивачки зазначив, що його довірителька проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24 грудня 2020 року № 39-РС ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Іншим наказом від 24 грудня 2020 року № 262 позивачку виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Калинівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Вінницької області.

Проте на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивачці не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, у зв`язку із чим остання звернулася з позовною заявою до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 120/1648/22 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Цим рішенням зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період військової служби з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно, з урахуванням базового місяця січня 2008 року.

На виконання судового рішення військовою частиною НОМЕР_1 21 липня 2023 року виплачено позивачці грошові кошти в сумі 77935,17 гривень.

Позивачка вважає, що непроведення своєчасного розрахунку при звільненні порушує її права, у зв`язку із чим звернулася з позовною заявою до суду, у якій просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 грудня 2021 року по 20 липня 2023 року включно.

Ухвалою від 07 серпня 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою витребувано у військової частини НОМЕР_1 інформацію про середньоденний розмір заробітку ОСОБА_1 у жовтні 2020 року та в листопаді 2020 року, а також інформацію щодо її грошового забезпечення у жовтні 2020 року та в листопаді 2020 року. Також, у відповідача витребувано інформацію про суму виплат та їх складові, які були здійсненні ОСОБА_1 станом на день її виключення зі списків особового складу військової частини (тобто станом на 24 грудня 2020 року), а також докази проведення інших виплат ОСОБА_1 (в тому числі і на виконання судових рішень), що мало місце після її виключення зі списків особового складу військової частини (виплати індексації грошового забезпечення, компенсації за додаткову відпустку, тощо).

31 серпня 2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин не застосовуються, а тому відсутні підстави стверджувати, що позивачка має право на отримання компенсації середнього заробітку за затримку виплати остаточного розрахунку при звільненні. Також відповідач зазначив, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. При цьому у пункті 7 наказу Міністерства оборони України № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" зазначено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. Таким чином, на думку відповідача, у військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника підприємства у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідного часу. За наведених обставин представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

04 вересня 2023 року представником позивачки подано до суду додаткові докази.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого механіка відділення телекомунікаційних мереж інформаційно-телекомунікаційного вузла у військовому званні старший солдат.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24 грудня 2020 року № 39-РС ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Іншим наказом від 24 грудня 2020 року № 262 позивачку виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Калинівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Вінницької області.

Проте на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивачці не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, у зв`язку із чим остання звернулася з позовною заявою до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 120/1648/22 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Цим рішенням зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період військової служби з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно, з урахуванням базового місяця січня 2008 року.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року військовою частиною НОМЕР_1 21 липня 2023 року виплачено позивачці індексацію грошового забезпечення в сумі 77166,41 гривень, що підтверджується випискою за картковим рахунком ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні гарантоване приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

При цьому відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, у статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відтак вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачем остаточний розрахунок з позивачкою проведено 21 липня 2023 року, що свідчить про проведення повного розрахунку поза межами строку, визначеного статтею 116 КЗпП України, тому, на переконання суду, на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

Судом установлено, що відповідачем при виключенні ОСОБА_1 24 грудня 2020 року із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення їй не виплачено всіх належних сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було виплачено суми індексації грошового забезпечення, оскільки такі суми виплачені на виконання судового рішення лише 21 липня 2023 року.

Відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачки слід вираховувати, починаючи з 25 грудня 2020 року (наступного дня після виключення позивачки із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) по 21 липня 2023 року включно (кінцевий день виплати на виконання рішення суду).

Водночас суд враховує те, що з 19 липня 2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01 липня 2022 року, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, якою встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 21 липня 2023 року, тобто вже після набрання чинності внесеними змінами до статті 117 КЗпП України, тому до спірних правовідносин застосовними є приписи статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01 липня 2022 року.

Відтак позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 25 грудня 2020 року (наступного дня після виключення зі списків особового складу військової частини) по 25 червня 2021 року (останній день піврічного терміну, передбаченого частиною 1 статті 117 КЗпП України), тобто за 183 календарних дні.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок).

Абзацом 3 пункту 2 вказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Натомість, у пункті 4 Порядку йдеться про виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Довідкою військової частини НОМЕР_1 вих. № 350/163/1/904 від 29 серпня 2023 року підтверджується те, що в жовтні та в листопаді 2020 року (два останні календарні місяці роботи, що передували виключенню позивачки зі списків особового складу військової частини) їй нараховано по 11597,93 гривень.

З урахуванням приписів пункту 8 Порядку середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 380,26 гривень (11597,93 гривень + 11597,93 гривень / 61 календарних днів у жовтні та в листопаді 2020 року), а середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні складає 69587,60 гривень (380,26*183 календарних дні за період з 25 грудня 2020 року по 25 червня 2021 року).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить виплатити позивачці, становить 69587,60 гривень.

При цьому, на переконання суду, належним способом захисту прав позивачки в даному випадку є стягнення коштів з відповідача, а не зобов`язання їх виплатити, як на тому наполягає представник ОСОБА_1 .

Водночас відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 16 грудня 2021 року, адже позивачку виключено зі списків особового складу військової частини 25 грудня 2020 року, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід обраховувати з наступного дня після виключення позивачки зі списків особового складу військової частини, тобто з 25 грудня 2020 року.

При цьому в силу наведених вище змін до трудового законодавства середній заробіток підлягає стягнення не більш, як за шість місяців, а не за весь період затримки, як на тому наполягає представник позивачки.

Окрім того, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на тому, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (постанови Верховного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 02 лютого 2023 року у справі № 460/10582/21, постанова Великої Палати Верховного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 тощо).

Разом із тим така правова позиція суду касаційної інстанції грунтується на нормативному регулюванні, яке було чинне до внесених змін Законом України № 2352-IX від 01 липня 2022 року до статті 117 КЗпП України.

При цьому після внесених вказаним вище Законом змін до статті 117 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежена шістьма місяцями, тобто по суті сама норма цієї статті вже спрямована на зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Відтак, на думку суду, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися правові позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, що згадані вище, оскільки наведений у таких постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, на той час стаття 117 КЗпП України діяла дещо в іншій редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані представником позивачки, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, що підтверджується квитанцією від 28 липня 2023 року.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак з огляду на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, а тому на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути 536,80 гривень.

Визначаючись з приводу розміру судових витрат, які належить стягнути на користь позивача, суд зважає на те, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які співвідносяться між собою як основна та похідна, сплативши при цьому судовий збір в розмірі 1073,60 гривень як за звернення до суду з позовом з однією немайновою вимогою.

А тому, задовольняючи позов частково, суд вважає, що половина від суми сплаченого судового збору і є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 грудня 2020 року по 25 червня 2021 року в розмірі 69587 (шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят сім) гривень 60 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 24976042)

Рішення суду в повному обсязі складено 15.02.2024

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович