Справа № 620/8662/23
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/8662/23 Суддя (судді) першої інстанції: Поліщук Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Ключкович В.Ю.

Парінов А.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у нього матері дружини із встановленою II групою інвалідністю;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення позивача на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у нього матері дружини із встановленою II групою інвалідністю.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 23.05.2023 про звільнення його з військової служби, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що право на звільнення позивача з військової служби за п.п. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ відсутнє, оскільки позивач не надав документів, які покладають обов`язок піклування та утримання матері дружини саме на нього.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 25.02.2022 №69/2022, призваний на військову службу по мобілізації у Збройні Сили України та взятий на облік з 26.02.2022 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією Військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с. 18-21).

Відповідно до копії витягу з наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 24.05.2022 №145, позивача зараховано до складу В/Ч з 24.05.2022 на посаду водія-радіотелефоніста (а.с. 22).

24.02.2023 між позивачем та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва від 24.02.2023 серії НОМЕР_3 (а.с. 13).

Відповідно до копій паспорта громадянина України від 23.02.2010 серії НОМЕР_4 , Свідоцтва про народження від 10.01.1994 НОМЕР_5 , Довідки МСЕК від 09.12.2020, Витягу з реєстру територіальної громади про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04.05.2023 №949, дружина позивача ОСОБА_2 має матір - ОСОБА_3 , що має статус особи з інвалідністю 2 групи.

01.06.2023 у В/ч НОМЕР_1 був зареєстрований рапорт позивача від 23.05.2023, в якому він просив командира ІНФОРМАЦІЯ_3 клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами на підставі пункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

В свою чергу, командир ІНФОРМАЦІЯ_3 подав рапорт до командира ІНФОРМАЦІЯ_4, а той - командиру В/ч НОМЕР_1 .

Розглянувши клопотання позивача про звільнення з військової служби, командир В/ч НОМЕР_1 відмовив позивачу у поданні відповідного клопотання (а.с. 33).

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, мотивував своє рішення тим, що у позивача наявні підстави для звільнення з військової служби за п.п. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, оскільки мати його дружини є особою з інвалідністю ІІ групи.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон № 389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду даної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

У свою чергу, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється відповідно до положень Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (надалі - Закон №2232-XII).

Відповідно до ч.1 статті 3 Закону №2232-XII Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закони України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Відповідно до вимог абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Відповідно до частини 7статті 26 Закону№ 2232- XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

В свою чергу Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008(далі - Положення № 1153).

Відповідно до п.1якого цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п.2 Положення громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Відповідно до пп.2 п.225 розділу XII « Звільнення з військової служби» звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється, зокрема під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених в тому числі пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»:

- у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

Відповідно до п. 233 розділу «Порядок звільнення», військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 був призваний на військову службу по мобілізації у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 25.02.2022 №69/2022 та взятий на облік з 26.02.2022 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією Військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с. 18-21).

Відповідно до копії Витягу з наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 24.05.2022 № 145 позивача зараховано до складу вказаної Військової частини з 24.05.2022 на посаду водія-радіотелефоніста.

В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби із сімейними обставинами на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із числа осіб з інвалідністю II групи.

26.02.2023 позивачем подано рапорт на ім`я командира НОМЕР_6 , який розглянуто не було.

Повторно позивачем подано рапорт по команді через командира ІНФОРМАЦІЯ_3 23.05.2023, до якого додано документи, підтверджуючи підстави для звільнення.

Вказаний рапорт до командира в/ч НОМЕР_1 надійшов 01.06.2023(а.с.33).

Рішення за вказаним рапортом не прийнято. При цьому колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта щодо розгляду рапорту відповідним командиром та відмові у прийняті позитивного рішення, про що свідчить відповідний штамп у верхньому лівому кутку рапорта, з тих підстав, що :

1)даний штамп не є рішенням органу владних повноважень(його посадової особи) у розумінні п.19 ч.1 ст.4 КАС України, оскільки не містить дати, номеру та мотивів його прийняття;

2) зі змісту штампу вбачається, що його здійснив «полковник», без зазначення прізвища та посади, що унеможливлює ідентифікувати таку особу та зробити висновок про наявність у неї відповідних повноважень.

За викладених обставин, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування рішення В/Ч НОМЕР_1 про відмову у звільненні позивача з військової служби, оскільки, як зазначалося вище судом апеляційної інстанції, по суті розгляду рапорту ОСОБА_1 від 23.05.2023 рішення вповноваженою особою та належним чином не приймалося, наказ ( про відмову чи задоволення рапорту) по військовій частині не оголошувався.

Отже в даному випадку має місце протиправна бездіяльність з боку відповідача щодо розгляду по суті рапорту позивача від 23.05.2023.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо відсутності у позивача права на звільнення з військової служби, виходячи з наступного.

Так, апелянт вказує на те, що позивачу було відмовлено в задоволенні рапорту від 23.05.2023 з підстав не подання останнім доказів того, що мати його дружини не має інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону її утримувати. При цьому апелянт посилається на положення ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Колегія суддів звертає увагу, що а ні абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, а ні абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в редакції, що діяла станом з 26.02.2023 (дата подання першого рапорту) по 01.06.2023 (надходження до командира в/ч НОМЕР_1 рапорту від 23.05.2023 та проставлення штампу: «не прийнято позитивного рішення») право військовслужбовців, які проходять військову службу за призовом по мобілізації під час воєнного стану, на звільнення за сімейними обставинами не ставили у залежність від наявності певної групи інвалідності, та за умови наявності документів, які підтверджують обов`язок військовослужбовця піклуватися та/або утримувати, одного із своїх батьків або батьків дружини, із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Такі застереження та умови звільнення з військової служби до абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» було внесено Законом № 3161-IX від 28.06.2023, який набрав чинності лише 30.06.2023.

Отже, до спірних правовідносин апелянт намагається застосувати правову норму, яка не була чинною на момент їх виникнення.

У контексті цієї справи колегія суддів зауважує, що загальноприйнято вважати, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи.

Цей принцип також часто відомий як "in dubio pro persona" або "in dubio pro homine", що означає "у вагомих сумнівах - на користь людини".

Важливо також відзначити, що принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.

З даного приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів, а положення ст.23, на яку посилається відповідач, визначають перелік осіб, які не підлягають мобілізації.

В той час, як Закон № 2232-ХІІ здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. В свою чергу стаття 26 цього Закону встановлює саме підстави звільнення з військової служби, абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 якої за змістом не змінювався та не доповнювався законодавцем з часу виникнення спірних правовідносин і на час розгляду справи судом.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на звільнення з військової служби з підстав визначених пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, оскільки мати його дружини є особою з інвалідністю ІІ групи.

Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права, колегія суддів зазначає, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Також, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки в даній справі встановлено, що рапорт позивача від 23.05.2023 року не був розглянутий належним чином та рішення щодо нього командиром військової частини не було прийнято, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача повторно розглянути його рапорт від 23.05.2023 про звільнення з військової служби, з урахуванням правової оцінки, наданої судами у даній справі.

Твердження апелянта, що повторний розгляд рапорта позивача є неможливим через зміну законодавства та зарахування його у розпорядження командира частини НОМЕР_1 у зв`язку із дезертирством також до уваги судом не приймаються з урахуванням того, що відповідно до п.229 розділу «Вимоги щодо звільнення з військової служби» Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, за наявності підстав, передбачених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовець може бути звільнений з військової служби і під час досудового розслідування або судового провадження, якщо до нього не застосовано заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді затримання особи або запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту чи тримання під вартою, з одночасним повідомленням про звільнення відповідних органів досудового розслідування чи суду.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи але дійшов помилкового висновку про прийняття відповідачем протиправного рішення щодо рапорту позивача, не надавши правову оцінку допущеній з боку відповідача бездіяльності. Наразі, викладені в апеляційній скарзі доводи висновки суду першої інстанції щодо наявності у позивача права та відповідних підстав на звільнення з військової служби не спростовують.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасуванні рішення В/Ч НОМЕР_1 про відмову ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог частково та визнання протиправною бездіяльності щодо не розгляду рапорта позивача від 23.05.2023. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року скасувати в частині визнання протиправним та скасуванні рішення В/Ч НОМЕР_1 про відмову ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо не розгляду по суті рапорту ОСОБА_1 від 23.05.2023 про звільнення його з військової служби на підставі абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: В.Ю. Ключкович

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 12.02.2024р.)