Справа № 420/27528/23
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про:

- визнання протиправними дії відповідача щодо не зарахування позивачу в страховий стаж періоди роботи, а саме: з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року в АТБ-2 тресту Молдбудтранс Мінбуду Молдавської РСР та з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року в Автобазі №110 тресту «Тюмендорбуд» Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області РРФСР, та в пільговому обчисленні трудового стажу роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за період з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік і шість місяців;

- скасування рішення відповідача «Про відмову у призначенні пенсії» № 36 від 21.09.2022 року;

- зобов`язання відповідача під час обчислення страхового стажу для отримання пенсії за віком позивачу, зарахувати періоди роботи, а саме: з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року, в АТБ-2 тресту Молдбудтранс Мінбуду Молдавської РСР та з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року в Автобазі №110 тресту «Тюмендорбуд» Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області РРФСР;

- зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до стажу, що враховується при призначенні, виплаті та перерахунку пенсії, період роботи з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року в районах Крайньої Півночі та в місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі у пільговому обчисленні один рік як один рік і шість місяців.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.06.2022 року він досяг пенсійного віку, в зв`язку з чим 14.09.2022 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком. Однак рішенням відповідача №36 від 21.09.2022 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю страхового стажу, передбаченого діючим законодавством. Згідно зазначеного рішення за результатами розгляду документів, доданих до заяви, встановлено, що при необхідному страховому стажу відповідно до вимог ст..26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у 29 років, страховий стаж позивача становить 25 років 6 місяці 21 день.

Позивач вважає вищенаведене рішення відповідача протиправним у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

03.11.2023 року на електрону адресу суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що позивачу відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Та зазначено, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи, а саме:

- з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року в АТБ-2 тресту Молдбудтранс Мінбуду Молдавської РСР;

- з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року в Автобазі №110 тресту «Тюмендорбуд» Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області РРФСР.

Так, щодо періоду з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року відповідачем зазначено, що в зарахуванні даного періоду відмовлено у зв`язку з відсутністю належних повноважень в підтвердженні страхового стажу роботи. Щодо періоду з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року відповідачем у відзиві зазначено, що такий не зараховано з підстав відсутності в матеріалах пенсійної справи та в трудовій книжці позивача записів про користування пільгами передбаченими відповідними нормативними актами, або про укладення трудового договору в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Також відповідачем звернуто увагу на те, що на теперішній час припинене будь-яке листування з рф, тому підтвердити період роботи з 01.06.1987 по 09.07.1990 первинними документами не можливо.

Ухвалою суду від 16.10.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Також ухвалою суду від 16.10.2023 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області в строк для надання відзиву надати до суду належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 01.01.2024 року справу залишено без руху після відкриття.

Ухвалою суду від 13.02.2024 року продовжено розгляд справи.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши адміністративний позов, відзив на адміністративний позов, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 , виданий Тарутинським РВ УМВС України в Одеській області 02.07.2004 року (а.с.6-7).

14.09.2022 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення йому пенсії за віком.

Рішенням про відмову у призначенні пенсії №36 від 21.09.2022 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії (а.с.28). В результатах розгляду документів, доданих до заяви зазначено:

«період роботи з 01.06.1987 по 09.07.1990, оскільки дата наказу та дата звільнення більш ніж місяць (28.05.1990-09.07.1990)

Не працює.

Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 18.06.2025 року».

15.08.2023 року позивач звернувся із заявою до відповідача в якій зокрема просив здійснити перерахунок обчислення його страхового стажу, врахувавши періоди роботи в АТБ-2 тресту Молдбудтранс Мінбуду Молдавської РСР з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року та в Автобазі №110 тресту «Тюмендорбуд» Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області РРФСР з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року, з застосуванням п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»», та призначити йому пенсію за віком з 18.06.2022 року (а.с.30-32).

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області позивачу листом від 05.09.2023 року №25194-25307/С-02/8-1500/23 відмовило в задоволенні заяви позивача та вказало наступне:

«До страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно записів трудової книжки від 27.12.1979 серії НОМЕР_2 :

- з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року в АТБ-2 тресту Молдбудтранс Мінбуду Молдавської РСР, оскільки в даті наказу про звільнення наявне виправлення;

- з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року в Автобазі №110 тресту «Тюмендорбуд» Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області РРФСР, оскільки між датами наказу та датою звільнення наявна розбіжність більше як місяць, що є порушенням вимог Інструкції про порядок введення трудових книжок працівників, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 року №162.

Оскільки на теперішній час припинене будь-яке листування з російською федерацією, тому підтвердити період роботи з 01.06.1987 по 09.07.1990 первинними документами не можливо».

Не погоджуючись з вищенаведеним прийнятим рішенням та діями відповідача щодо не зарахування стажу, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 8 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).

Статтею 44 Закону № 1058-IV визначено, що:

- заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (частина перша);

- заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку (частина друга);

- органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина третя).

У відповідності до частини першої статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 20 років. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Позивач досяг віку (на момент звернення із відповідною заявою 14.09.2022 року про призначення йому пенсії), визначеного статтею 26 Закону № 1058 (60 років), що підтверджується що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 , виданий Тарутинським РВ УМВС України в Одеській області 02.07.2004 року (д.н. 17.06.1962 року).

Умовою для призначення позивачу пенсії за віком є наявність страхового стажу не менше 29 років.

Статтею 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII) визначено, що до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію зараховується військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки та органах внутрішніх справ, незалежно від місця проходження служби; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Судом встановлено, що трудова книжка НОМЕР_2 від 27.12.1979 року позивача містить такі записи щодо спірних періодів роботи позивача:

- запис №4: зарахування в АТБ-2 треста «Молдстройтранс» Мінстроя Молдавской ССР в якості водія 3-го класу з 04.02.1983 року (наказ від 03.02.1983 року);

- запис №5: 07.07.1983 звільнений з роботи по ст.36 КЗОТ (за власним бажанням) (наказ від 07.07.1983 року);

- запис №14: 01.06.1987 прийнятий водієм 3-го класу в автобазі 110 тресту «Тюменьбуд» Ханти-Мансійського (наказ від 01.06.1987 року);

- запис №16: 09.07.1990 року звільнений по ст.31 КЗОТ (за власним бажанням) (наказ від 28.05.1990 року).

Рішенням про відмову у призначенні пенсії №36 від 21.09.2022 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії (а.с.28). В результатах розгляду документів, доданих до заяви зазначено:

«період роботи з 01.06.1987 по 09.07.1990, оскільки дата наказу та дата звільнення більш ніж місяць (28.05.1990-09.07.1990)

Не працює.

Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 18.06.2025 року».

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області позивачу листом від 05.09.2023 року №25194-25307/С-02/8-1500/23 відмовило в задоволенні заяви позивача та вказало наступне:

«До страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно записів трудової книжки від 27.12.1979 серії НОМЕР_2 :

- з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року в АТБ-2 тресту Молдбудтранс Мінбуду Молдавської РСР, оскільки в даті наказу про звільнення наявне виправлення;

- з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року в Автобазі №110 тресту «Тюмендорбуд» Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області РРФСР, оскільки між датами наказу та датою звільнення наявна розбіжність більше як місяць, що є порушенням вимог Інструкції про порядок введення трудових книжок працівників, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 року №162.

Оскільки на теперішній час припинене будь-яке листування з російською федерацією, тому підтвердити період роботи з 01.06.1987 по 09.07.1990 первинними документами не можливо».

Отже, підставою незарахування спірних періодів є наявність у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 виправлень у записах або наявність розбіжності між датами наказу та датою звільнення.

Згідно із статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою КМУ від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у тих випадках, коли у трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

В довідці має бути вказано: період роботи, що зараховується до спеціального стажу: професія або посада, характер роботи: розділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включаються цій період роботи, первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. Додатково в довідці наводяться такі відомості: стосовно трактористів машиністів підприємств сільського господарства (в тому числі колгоспів) про безпосередню зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

У трудовій книжці позивача дійсно наявний запис із виправленнями та розбіжність між датами наказу про звільнення та датою звільнення.

Разом з тим, на час внесення записів про роботу позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затверджена 20 червня 1974 року постановою Держкомтруда СРСР № 162 (далі - Інструкція № 162).

Відповідно до абзацу першого пункту 1.1. Інструкції № 162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Заповнення трудових книжок та вкладишів до них здійснюється мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округа, на території яких розташовано дане підприємство, установа, організація, та офіційною мовою СРСР (пункт 2.1. Інструкції № 162).

Згідно з абзацами другим, третім пункту 2.2. Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до пункту 2.3. Інструкції № 162 усі записи трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1984 р., у графі 2 трудової книжки раніше встановленого зразка (1983 р.) записується 1984.05.01, в трудових книжках, виданих після 1 січня 1975 р.; 05.01.1984. Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація підприємства за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.5. Інструкції № 162).

Відповідно до пункту 2.8 Інструкції № 162 виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.

Згідно з пунктом 2.9 Інструкції № 162 у розділі Відомості про роботу, Відомості про нагородження, Відомості про заохочення трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі. При зміні формулювання причини звільнення пишеться: Запис за № таким-то є недійсним звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається дублікат трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Відповідно до пункту 18 постанови Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної центральної ради професійних союзів від 06 вересня 1973 року № 656 "Про трудові книжки працівників та службовців", яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, зберіганню і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачу трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.

Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством.

Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, а тому невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для обмеження належного соціального захисту громадянина.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 275/615/17 (провадження №К/9901/768/17).

Разом з тим, слід зазначити, що постановою Верховного Суду у справі №687/975/17 від 21.02.2018 суд звернув увагу на те, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Таким чином суд вказує, що відповідач повинен був зарахувати періоди роботи, а саме:

- з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року в АТБ-2 тресту Молдбудтранс Мінбуду Молдавської РСР;

- з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року в Автобазі №110 тресту «Тюмендорбуд» Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області РРФСР.

Таким чином суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування позивачу в страховий стаж періоди роботи, а саме: з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року в АТБ-2 тресту Молдбудтранс Мінбуду Молдавської РСР та з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року в Автобазі №110 тресту «Тюмендорбуд» Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області РРФСР та відповідно скасувати рішення відповідача «Про відмову у призначенні пенсії» № 36 від 21.09.2022 року.

Щодо вимог в частині визнання протиправними дії відповідача щодо не зарахування позивачу в пільговому обчисленні трудового стажу роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за період з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік і шість місяців та зобов`язання вчинити відповідні дії, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 5 розділу XV "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими нормативно-правовими актами.

Цим же пунктом передбачено тимчасово, до ухвалення відповідного закону, період роботи до 01 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до цих районів, колишнього СРСР, а також на острові Шпіцберген, зараховувати до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що було чинним до 01 січня 1991 року.

Порядок надання пільг особам, які працювали в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до цих районів, встановлено указами Президії Верховної Ради СРСР від 01 серпня 1945 року "Про пільги для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі", від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" та від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", а також Інструкцією про порядок надання пільг, затвердженою постановою Держкомпраці і Президії ВЦРПС від 16 грудня 1967 року.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР № 148 від 10 лютого 1960 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" передбачено надання всім робітникам і службовцям державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій таких пільг: виплату надбавок до заробітної плати, надання додаткових відпусток, можливість об`єднання відпусток, але не більш як за три роки, виплату різниці між розміром допомоги по соціальному страхуванню і фактичним заробітком (включаючи надбавки) у разі тимчасової втрати працездатності (статті 1-4).

Підпунктом "д" пункту 5 зазначеного Указу передбачено, що працівникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.

З огляду на вищенаведені норми права, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Тобто, достатнім є надання одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

З огляду на викладене, достатнім є наявні записи у трудовій книжці про періоди роботи позивача в районах Крайньої Півночі для обчислення пільгового стажу.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що на позивача, який працював в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, поширюються пільги, передбачені статтею 14 Указу від 10 лютого 1960 року, та додаткові пільги, передбачені статтею 5 вказаного Указу, зокрема, зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах неодноразово висловлювалася в постановах Верховного Суду України від 27 жовтня 2015 року у справі № 338/1079/14-а, від 2 грудня 2015 року у справі № 338/357/15-а та Верховного Суд від 7 червня 2018 року у справі №173/637/17, від 03 липня 2018 року у справі № 302/662/17-а, від 25 вересня 2018 року у справа № 554/1723/17, від 18 грудня 2018 року у справі № 263/13671/16-а, від 30 липня 2019 року у справі № 287/15/17-а, від 15 листопада 2019 року у справі №348/2141/16-а, від 18 березня 2020 року у справі №345/1785/17.

Таким чином суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування позивачу в пільговому обчисленні трудового стажу роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за період з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік і шість місяців та зобов`язання вчинити відповідні дії.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Відтак, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Отже, суд повинен під час розгляду справи оцінити надані докази та перевірити стаж роботи та чи достатньо його для наявності права позивача на призначення пенсії відповідно до Закону № 1058, а зобов`язання відповідача за достатньої його наявності призначити пенсію із врахуванням такого стажу роботи не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, та виключало б можливість повторного порушення прав позивача з тих самих підстав відповідачем.

Більш того, саме такий спосіб захисту прав позивача (зобов`язання призначити пенсію) був застосований Верховним Судом у постанові від 21.04.2021, зміненій лише в мотивувальній частині постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20. Висновки Верховного Суду відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Щодо дати, з якої слід призначити пенсію.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як вказувалось вище, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 відтак, віку в 60 років, визначеного ст. 26 Закону № 1058, досяг 17.06.2022 року.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком 14.09.2022 року, що підтверджується наявними матеріалами справи.

Відтак, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія повинна бути призначена з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З урахуванням вищенаведеного суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області області призначити пенсію ОСОБА_1 за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 18.06.2022, зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року в АТБ-2 тресту Молдбудтранс Мінбуду Молдавської РСР, з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року в Автобазі №110 тресту «Тюмендорбуд» Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області РРФСР та в пільговому обчисленні трудового стажу роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за період з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік і шість місяців.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на вищенаведене, суд вважає що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позову додано квитанцію №9319-9386-8162-5464 від 05.10.2023 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у загальному розмірі 1073,60 грн.

Таким чином з урахування задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд доходить висновку про необхідність стягнення судового збору сплаченого позивачем з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування ОСОБА_1 в страховий стаж періоди роботи, а саме: з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року в АТБ-2 тресту Молдбудтранс Мінбуду Молдавської РСР та з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року в Автобазі №110 тресту «Тюмендорбуд» Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області РРФСР та в пільговому обчисленні трудового стажу роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за період з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік і шість місяців.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області «Про відмову у призначенні пенсії» №36 від 21.09.2022 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області області призначити пенсію ОСОБА_1 за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 18.06.2022, зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи з 04.02.1983 року по 07.07.1983 року в АТБ-2 тресту Молдбудтранс Мінбуду Молдавської РСР, з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року в Автобазі №110 тресту «Тюмендорбуд» Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області РРФСР та в пільговому обчисленні трудового стажу роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за період з 01.06.1987 року по 09.07.1990 року з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік і шість місяців.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. сплачені за квитанцією №9319-9386-8162-5464 від 05.10.2023 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_3 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ).

Суддя Іванов Е.А.