Справа № 160/10909/23
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2024-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Павлоградської окружної прокуратури до Павлоградської міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2023 позовну заяву Павлоградської окружної прокуратури до Павлоградської міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.09.2023 апеляційну скаргу Павлоградської окружної прокуратури задоволено. Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2023 про повернення позовної заяви у справі за позовом Павлоградської окружної прокуратури до Павлоградської міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Справа розглядається судом в порядку спрощеного провадження за приписами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про таке.
Павлоградський міжколгоспний завод силікатної цегли засновано у 1958 році за рахунок коштів, виділених колгоспами Павлоградського району. Його адміністративний та виробничий майданчики розташовані на землях комунальної власності територіальної громади міста Павлограда Дніпропетровської області за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Дніпровська, 416а, отриманих на підставі Державного акту на право постійного користування землею.
Розпорядженням виконавчого комітету Павлоградської районної ради народних депутатів №26 від 14.06.1994 зареєстровано Статут Павлоградського міжколгоспного заводу силікатної цегли Павлоградського району Дніпропетровської області.
Відповідно до пункту 1 вказаного Статуту Павлоградський міжколгоспний завод силікатної цегли створений колгоспами та міжколгоспними організаціямигосподарствами, шляхом об`єднання частини своїх фінансових матеріально-технічних ресурсів для виготовлення будівельних матеріалів та забезпечення ними колгоспів та міжколгоспних організацій, в першу чергу господарств-учасників.
Крім того, згідно пункту 3 Статуту Павлоградський міжколгоспний завод силікатної цегли знаходиться в місті Павлограді по вулиці Дніпровській, 416а, є юридичною особою та має самостійний баланс. Відповідно до пункту 6 Статуту, майно заводу створюються з пайових внесків господарств-учасників, відрахувань від отриманого прибутку, амортизаційних відрахувань та інших джерел. Пайові внески провадяться як грошима, так і матеріальними цінностями шляхом передачі на баланс заводу виробничих будівель, обладнання, транспортних засобів тощо. Також, пунктом 7 Статуту передбачено, що основні та оборотні засоби заводу утворюють його статутний фонд, розмір якого відображається на балансі заводу. Нормативи власних оборотних засобів встановлюються зборами уповноважених. Приріст власних оборотних засобів провадиться за рахунок самого заводу, а також за рахунок додаткових внесків господарств-учасників або кредиту Держбанку.
За час існування заводу на землях, наданих в постійне користування, протягом 1958-1989 років виконано будівництво декількох адміністративних та виробничих будівель без реєстрації права власності за підприємством
Наведені факти підтверджені, зокрема, рішенням місцевого суду Павлоградського району Дніпропетровської області, копія якого долучена до позовної заяви.
Відповідно до журналу обліку основних фондів Павлоградського міжколгоспного заводу силікатної цегли, станом на 01.01.2001, на обліку заводу перебувала споруда цивільної оборони (цивільного захисту), інвентаризаційний номер 990.
З метою встановлення факту права власності на будівлі та приміщення, в тому числі і на споруду цивільної оборони, інвентаризаційний №990, Павлоградський міжколгоспний завод силікатної цегли 22.11.2002 звернувся до місцевого суду Павлоградського району із відповідною заявою.
Так, рішенням місцевого суду Павлоградського району Дніпропетровської області у справі №2/966/02 від 10.12.2002 встановлено факт права власності за Павлоградським міжколгоспним заводом силікатної цегли на будівлі та приміщення, в тому числі на споруду цивільної оборони інвентаризаційний №990. Вказане рішення суду набрало законної сили 10.01.2003.
Право власності на будівлі та споруди, розташовані за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Дніпровська, 416а, в тому числі на споруду цивільного захисту, загальною площею 103,2 кв.м., зареєстровано за Павлоградським міжколгоспним заводом силікатної цегли 14.05.2003, форма власності колективна, реєстраційний номер 186089, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
В подальшому, постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2008 у справі № Б15/330-08, Павлоградський міжколгоспний завод силікатної цегли визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на один рік.
Павлоградською окружною прокуратурою за результатами ознайомлення з матеріалами справи №Б15/330-08 про банкрутство Павлоградського міжколгоспного заводу силікатної цегли встановлено, що відповідно до звіту ліквідатора від 19.11.2010, під час ліквідаційної процедури виявлена ліквідаційна маса у вигляді зруйнованих будівель та споруд за адресою: м. Павлоград, вул. Дніпровська, 416а. Дані об`єкти продані через аукціони на Товарній біржі «Центральна» за 33 055,00 грн. Отримана з продажу сума направлена на послуги ліквідатора, оцінку об`єкта, послуги БТІ та банківські послуги, публікація в засобах масової інформації оголошення.
Крім того, відповідно до ліквідаційного балансу, станом на 15.11.2010 у Павлоградського міжколгоспного заводу силікатної цегли відсутнє будь-яке нерухоме майно.
Павлоградською окружною прокуратурою в колективному підприємстві «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі КП «Павлоградське МБТІ») здійснено ознайомлення із інвентаризаційною справою №938 щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Дніпровська, 416а.
Крім того, відповідно до витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.07.2010 та 27.10.2011, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи, Павлоградському міжколгоспному заводу силікатної цегли належать будівлі, зокрема, №4, бомбосховище загальною площею 103,2 кв. м. Форма власності колективна.
Проте у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, будь-які відомості щодо реєстрації права власності на вище вказану споруду цивільного захисту після 31.12.2012, відсутні.
Судом встановлено, учасниками справи не заперечується, що будь-яке нерухоме майно Павлоградського міжколгоспного заводу силікатної цегли, в тому числі вищезазначене сховище, не передавалося до комунальної власності територіальної громади міста Павлограда або державної власності. Будь-які рішення органами місцевого самоврядування або суду про визнання нерухомого майна підприємства, в тому числі зазначеного сховища, безхазяйним не приймалось.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2010 у справі №Б15/330-08 Павлоградський міжколгоспний завод силікатної цегли ліквідовано як юридичну особу. Припинення Павлоградського міжколгоспного заводу силікатної цегли як юридичної особи зареєстровано 30.12.2010, за результатом розгляду судом справи про банкрутство встановлено, що під час здійснення ліквідаційної процедури виявлена ліквідаційна маса (об`єкти), які були продані через аукціон на Товарній біржі «Центральна» за 33 055, 00 грн. За результатами ліквідаційного балансу у банкрута відсутнє майно.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України №408 від 23.03.2014 «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об`єктами державної власності» визначено переліки цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій, які передано із сфери управління Мінпромполітики до сфери управління Мінекономрозвитку. Разом з цим, відповідно до вищезазначеного розпорядження Кабінету Міністрів України, цілісний майновий комплекс Павлоградського міжколгоспного заводу силікатної цегли зі сфери управління Мінпромполітики до сфери управління Мінекономрозвитку не передавався.
Крім того, під час вказаної реорганізації до Мінекономрозвитку передано сформований за допомогою автоматизованої системи «Юридичні особи» пооб`єктний склад державного майна, функції з управління яким здійснювало Мінпромполітики. Відомості, передані в ході зазначеної реорганізації засобами автоматизованої системи «Юридичні особи», не містять інформації по майну, яке облікувалось на балансі Павлоградського міжколгоспного заводу силікатної цегли, зокрема, вищезазначеної захисної споруди.
Листом №10-24-2860 від 06.01.2023 Фонд державного майна України повідомив, що відомості щодо Павлоградського міжколгоспного заводу силікатної цегли та нерухомого майна, яке перебувало на його балансі, від суб`єктів управління до Фонду, з метою внесення до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, не надавались.
Разом з цим, згідно довідки Фонду комунального майна Павлоградської міської ради народних депутатів №73 від 27.09.2000, Павлоградський міжколгоспний завод силікатної цегли не є об`єктом міської комунальної власності.
Відповідно до довідки Павлоградської районної ради Дніпропетровської області №4/17-259 від 20.09.2002, Павлоградський міжколгоспний завод силікатної цегли у спільній власності територіальних громад Павлоградського району не перебуває.
Відповідно до відповіді Павлоградської міської ради №688/0/2-23 від 22.03.2023, будь-які заходи Павлоградською міською радою з вказаного питання не вживались. Відповідно до листа ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області №4901-6425/4907 від 17.10.2022, заходи державного нагляду щодо вищевказаної захисної споруди не здійснювались у зв`язку із ліквідацією у 2010 році балансоутримувача Павлоградського міжколгоспного заводу силікатної цегли, та неможливості встановлення її власника або діючого балансоутримувача.
Таким чином, Павлоградський міжколгоспний завод силікатної цегли не був об`єктом державної або комунальної форми власності, організаційна форма заводу визначена як «інші об`єднання юридичних осіб», майно реєструвалося як колективна власність.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом встановлено наступне.
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 36-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, окрім іншого, повноваження з питань виконання вимог законодавства щодо визначення потреби, створення, використання, утримання, реконструкції та ведення обліку фонду захисних споруд цивільного захисту територіальної громади, здійснення контролю за станом утримання таких споруд та готовності їх до використання за призначенням та підтримкою в належному технічному стані.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Кодексу цивільного захисту України, до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту, окрім інших, належить організація виконання вимог законодавства щодо створення, використання, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту; визначення за погодженням з місцевими державними адміністраціями потреби фонду захисних споруд цивільного захисту; планування та організація роботи з дообладнання або спорудження в особливий період підвальних та інших заглиблених приміщень для укриття населення; прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту державної та комунальної власності у разі банкрутства (ліквідації) суб`єкта господарювання, на балансі якого вона перебуває, та безхазяйних захисних споруд; організація обліку фонду захисних споруд цивільного захисту; здійснення контролю за утриманням та станом готовності захисних споруд цивільного захисту; організація проведення технічної інвентаризації захисних споруд цивільного захисту, виключення їх за погодженням з центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, з фонду таких споруд.
Постановою Кабінету Міністрів України №138 від 10.03.2017 затверджено Порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку (далі Постанова №138), згідно якого облік фонду захисних споруд ведеться у паперовому та електронному вигляді. Облік фонду захисних споруд здійснюють їх балансоутримувачі. Паперовий облік фонду захисних споруд здійснюється шляхом складення, у тому числі, паспорта захисної споруди. Державна служба з надзвичайних ситуацій веде загальнодержавний електронний облік захисних споруд. Електронний облік захисних споруд є спеціальним програмним забезпеченням, яке призначене для збирання, обробки та зберігання інформації про захисні споруди незалежно від форми власності і формується на підставі даних документального обліку захисних споруд (п. п. 16, 17, 18, 23 Порядку).
Відповідно до п.20 постанови Кабінету Міністрів України №138 від 10.03.2017 «Деякі питання використання захисних споруд цивільного захисту» паспорт та облікова картка захисної споруди складаються балансоутримувачем після прийняття в експлуатацію завершеної будівництвом захисної споруди або за результатами її технічної інвентаризації як об`єкта нерухомого майна.
Згідно з ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Статтею 10 вказаного Закону визначено статус міських, сільських та селищних рад як органів місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (зі змінами та доповненнями) визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, на рухоме та нерухоме майно. Від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності органи місцевого самоврядування.
Підставою набуття права комунальної власності є передача майна комунальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
Згідно зі ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» селищні ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом (ст. 329 ЦК України).
Згідно зі ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.
Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації.
Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.
За визначенням ст. 2 зазначеного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. З Закону).
Взяття на облік безхазяйного нерухомого майна проводиться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 14 ст. 18 Закону).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна здійснюється за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса в установленому для державної реєстрації прав порядку з урахуванням особливостей, визначених п.п. 83-88 цього Порядку. За результатом розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення щодо взяття на облік безхазяйного нерухомого майна або рішення щодо відмови у взятті на такий облік. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо взяття на облік безхазяйного нерухомого майна вносить до спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості.
Відповідно до відповідей Павлоградської міської ради (остання інформація №688/0/2-23 від 22.03.2023) будь-які заходи Павлоградською міською радою з вказаного питання не вживались.
Частиною 2 статті 19 Кодексу цивільного захисту України визначені повноваження органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту віднесено, зокрема: забезпечення цивільного захисту на відповідній території (п. 1); організація виконання вимог законодавства щодо створення, використання, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту (п. 23); прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту державної та комунальної власності у разі банкрутства (ліквідації) суб`єкта господарювання, на балансі якого вона перебуває, та безхазяйних захисних споруд (п. 26); організація обліку фонду захисних споруд цивільного захисту (п. 27); здійснення контролю за утриманням та станом готовності захисних споруд цивільного захисту (п. 28).
Згідно з частиною восьмою 32 Кодексу цивільного захисту України утримання захисних споруд цивільного захисту у готовності до використання за призначенням здійснюється їх власниками, користувачами, юридичними особами, на балансі яких вони перебувають (у тому числі споруд, що не увійшли до їх статутних капіталів у процесі приватизації (корпоратизації), за рахунок власних коштів.
Відповідно до пункту 9 Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 №138, утримання фонду захисних споруд у готовності до використання за призначенням здійснюється їх балансоутримувачами.
Балансоутримувач забезпечує утримання захисних споруд та інших споруд, що повинні використовуватися для укриття населення, а також підтримання їх у стані, необхідному для приведення у готовність до використання за призначенням відповідно до вимог щодо утримання та експлуатації захисних споруд (п. 10 вищевказаного Порядку).
Як встановлено судом, спірна захисна споруда є неготовою до використання за призначенням, що становить небезпеку для життя і здоров`я цивільного населення.
При цьому людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3 Конституції України).
Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конституції України).
Держава повинна дбати про безпеку цивільного населення, особливо в умовах воєнного стану. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб або принаймні звести такі випадки до мінімуму.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції, в тому числі і передбачене частиною першою, другою 2 Конвенції право кожного на життя.
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.
Держава має вживати заходи для того, щоб створити належні умови для захисту життя і здоров`я людей від надзвичайних ситуацій - створюючи умови для перебування громадян в укриттях.
Вирішення вказаного питання впливає на можливість населення м. Павлограда своєчасного доступу до сховища в умовах воєнного стану.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 у справі №804/1469/17, від 14.08.2019 у справі №0640/4434/18, від 12.09.2019 у справі №0640/4248/18 та від 28.11.2019 у справі №803/1067/17.
У постанові від 18.05.2022 у справі №580/4257/21 Верховний Суд зазначив, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.
Отже, вимога щодо зобов`язання відповідача набути право власності на безхазяйне майно шляхом звернення із заявою про взяття на облік до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, не може бути задоволена судом, оскільки є втручанням в повноваження органу місцевого самоврядування.
Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стосовно предметної юрисдикції розгляду позовної заяви Дніпропетровським окружним адміністративним судом, суд звертає увагу, що вказане питання було вирішено в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 27.09.2023, якою справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно із частиною другою статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Відтак, оскільки у цій справі позов суб`єкта владних повноважень задоволено частково, тому судові витрати у вигляді сплаченого судового збору з відповідача стягненню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Позовну заяву Павлоградської окружної прокуратури до Павлоградської міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна