Справа № 320/688/23
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2024-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/688/23 Суддя (судді) першої інстанції: Перепелиця А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.

за участю секретаря Мельник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Київській області з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, форми «Ф» від 14.09.2022 №0-1027 на суму 184 872 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте відповідачем без врахування статусу та цільового призначення комплексу будівель і споруд як будівель промисловості відповідно до ДК-018-2000 та правовстановлюючих документів, що мають суттєве значення для правильної кваліфікації належних позивачеві об`єктів нерухомості, та які у відповідності до підпункту «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не являються об`єктами оподаткування.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно з 29.01.2013 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить комплекс нежитлових будівель загальною площею 3 081,20 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний комплекс складається з:

- №2 літ.«А-4», нежитлове приміщення виробничого цеху загальною площею 2263,4 кв.м.;

- літ. «Б», овочесховище загальною площею 48,8 кв.м.;

- літ. « 1-Д», кімната комірників загальною площею 6,7 кв.м.;

- літ. « 1-З», допоміжні приміщення загальною площею 121,1 кв.м.;

- літ. « 1Ж», склад загальною площею 130,8 кв.м.;

- літ. « 1-К2», господарське приміщення загальною площею 219,1 кв.м.;

- літ. « 1Ф», холодильник загальною площею 291,3 кв.м.

Вищевказані будівлі складають цілісний майновий комплекс та на підставі договору від 25.11.2015 були надані в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_1 ) для використання за цільовим призначенням.

14.09.2022 Головним управлінням ДПС у Київській області сформовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0-1027 про нарахування ОСОБА_1 сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковий період 2021, на суму 184 872,00 грн.

Вважаючи вищевказане податкове повідомлення-рішення протиправним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним і скасуванню не підлягає, оскільки, застосування п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання трьох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості, їх перебування у власності промислових підприємств та ці будівлі не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Тобто, мають бути дотримані три обов`язкові вимоги для застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України №2755-VI від 02.12.2010 (далі - ПК України, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), яким, зокрема, визначено вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст. 12 ПК України.

Статтею 8 ПК України зокрема передбачено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених вказаним Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Стаття 265 ПК України містить положення щодо складу податку на майно, а саме: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (підпункт 265.1.1), транспортного податку (підпункт 265.1.2) та плати за землю (підпункт 265.1.3).

Згідно п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме марно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з п.п. 10.1.1 п. 10.1 ст.10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно.

Відповідно до вимог п. 10.3 ст. 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених вказаним Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Підпунктами 12.3.1, 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному вказаним Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 вказаного Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII вказаного Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно ст. 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Законом України з 01.01.2015 набрали чинності зміни до ПК України, внесені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VІІІ.

Вказаним Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», зокрема, викладено в новій редакції ст. 266 ПК України, яка визначає порядок та умови сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Нормами ПК України встановлені пільги зі сплати вищезазначеного податку, зокрема п.п. «є» 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Таким чином, з огляду на викладене, для застосування пільги в 2021 році необхідно дотриматись наступних умов, а саме:

- будівлі мають бути будівлями промисловості, віднесеними до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000;

- будівлі мають використовуватися за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-F КВЕД ДК 009:2010;

- будівлі не повинні здаватися їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Підпунктом 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України зокрема передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до вимог п.п. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно п.п. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік сплачується: фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення - рішення.

Підпунктом 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України передбачено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до вказаного Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи:

- 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»;

- 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»;

- 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»;

- 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»;

- 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»;

- 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»;

- 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»;

- 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості»;

- 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Таким чином, з метою застосування норм п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України при визначенні промислових підприємств необхідно дотримуватись вимог Національного класифікатора України ДК 009:2010 та Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Акту готовності об`єкта до експлуатації №1630 від 22.12.2010, погодженого виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради, комплекс нежитлових будівель загальною площею 3 081,20 кв. м. за адресою: Київська обл., м. Біла Церква, вул. Сухоярська, буд. 18, відповідає коду 1251.5 Державного класифікатору будівель та споруд ДК 018-2000.

Отже, належний позивачу комплекс нежитлових будівель загальною площею 3 081,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відповідає коду 1251.5 Державного класифікатору будівель та споруд ДК 018-2000.

Судом першої інстанції встановлено, що належний ОСОБА_1 на праві власності комплекс нежитлових будівель переданий позивачем у 2015 році в оренду фізичні особі-підприємцю ОСОБА_2 згідно з договором оренди нерухомого майна від 15.11.2015 року. Спірні приміщення використовуються фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 для виробництва м`ясних продуктів.

Колегія суддів звертає увагу, що встановлена п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України податкова пільга має на меті стимулювання розвитку промислового виробництва, створення для цього сприятливих умов, в тому числі, фінансових.

Водночас, ОСОБА_1 у 2021 році не здійснював промислового виробництва з використанням спірних будівель, а саме - позивач не використовував спірні будівлі в межах саме власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням, тому, право на пільгу, передбачену п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, позивач не має.

Також, слід зазначити, що законодавцем передбачено можливість звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно лише у разі відсутності факту передачі такого майна як на платній, так і на безоплатній основі.

Під час розгляду даної справи встановлено, що позивачем був переданий комплекс нежитлових будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 на підставі договору оренди.

Таким чином, фактично позивач не здійснює жодної діяльності, а виступає у вказаних правовідносинах орендодавцем, діяльність здійснює інша особа суб`єкт господарювання, до господарської діяльності якої на об`єкті комплексу нежитлових будівель позивач не має відношення, окрім того, що є орендодавцем.

Крім того, обставини передачі позивачем належних йому будівель в оренду свідчать про не використання позивачем будівель нежитлової нерухомості для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 18.02.2021 у справі №812/1800/18 дійшов висновку, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, сама по собі наявність спеціального статусу будівлі, а саме будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування, оскільки законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його до застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Отже, застосування п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17.02.2020 року у справі №820/3556/17, від 07.03.2023 року у справі №140/2387/19.

Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи передачу належних позивачу будівель в оренду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо відсутності у позивача підстав для застосування до нього пільги, передбаченої п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки фактично позивач не використовував у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво) належні йому об`єкти нерухомості.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма

Повний текст постанови складено «14» лютого 2024 року.