Справа № 260/6741/23
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2024-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 260/6741/23 пров. № А/857/18737/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гудима Л.Я., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Ващилін Р.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправними дії, виражені у Висновку вих. № 11017 від 25 червня 2023 року щодо відмови у звільненні його зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; зобов`язати звільнити його, сержанта 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону старшого сержанта, зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в зв`язку із здійсненням постійного догляду за батьком ОСОБА_2 .

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що він призваний на військову службу під час мобілізації, проходить військову службу в 3 механізованому взводі 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . Вказує, що у червні 2023 року подав рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з сімейними обставинами, а саме: здійсненням постійного догляду за батьком похилого віку, який згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії потребує постійного стороннього догляду. Однак за результатами розгляду поданого ним рапорту та долучених до нього документів у звільненні було відмовлено з підстав не підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за батьком. Вважає таке рішення відповідача протиправним та необґрунтованим, оскільки ним було подано всі необхідні підтверджуючі документи. Зауважує, що Медико-соціальна експерта комісія (далі МСЕК) видає висновки про потребу у постійному сторонньому догляді лише у випадку встановлення особі групи інвалідності, а Лікарсько-консультативна комісія (далі ЛКК) також вправі видавати висновок про необхідність у постійному сторонньому догляді для громадян похилого віку (які досягли 80 років) та яким не встановлена група інвалідності.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413, конкретизовано докази, якими підтверджується наявність підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби у разі необхідності здійснення постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка). Таким доказом щодо осіб, які досягли повноліття, є медичний висновок медико-соціальної експертної комісії. Незважаючи на зазначене, ОСОБА_1 такого медичного висновку до поданого військовій частині НОМЕР_1 рапорту не долучив. Суд першої інстанції вказав, що наданий відповідачу висновок лікарсько-консультативної комісії № 256/01-16 від 06 червня 2023 року (витяг з протоколу № 10/251 від 14 березня 2023 року) в розумінні законодавчих норм не є належним документом на підтвердження наявності підстав для звільнення позивача з військової служби з огляду на те, що такий складено у довільній формі, що не передбачена законодавством. При цьому суд не взяв до уваги долучену до матеріалів справ копію висновку № 251 від 14 березня 2023 року про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданого КНП Тячівської районної ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги», оскільки такий документ не був поданий ОСОБА_1 в якості доказу наявності підстав для звільнення разом з рапортом від 22 червня 2023 року та не оцінювався відповідачем при прийнятті рішення щодо відсутності підстав для звільнення з військової служби.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що відповідач не наділений повноваженнями встановлювати належність форми висновку лікарсько-консультативних комісій. Вказує, що наданий ним висновок ЛКК складений за формою 080-2/о, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я № 407 від 09 березня 2021 року. Звертає увагу на те, що МСЕК надають висновки у потребі постійного стороннього догляду лише щодо осіб з інвалідністю. Вважає, що норми абз. 3 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» не містять застережень щодо того, що постійний догляд за хворими батьками має бути підтверджений тільки висновком медико-соціальної експертної комісії та звертає увагу на те, що у вказаній нормі застосовано диференційований підхід з приводу підтвердження постійного догляду, який втілюється в існуванні двох видів медичних документацій: або висновок ЛКК або висновок МСЕК, які за своєю значимістю мають однакову юридичну силу.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог. Вказує, що поданий позивачем висновок лікарсько-консультативної комісії був виданий у довільній формі, тому не може вважатися належним у розумінні законодавчих норм, та не передбачає встановлення потреби у постійному сторонньому догляді. Звертає увагу на те, що поданий разом з позовом висновок № 251 від 14 березня 2023 року до рапорту не долучався, а тому в межах його розгляду такий не вивчався.

Представником позивача подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якому вказано, що доводи відзиву на апеляційну скаргу не спростовують доводів апеляційної скарги та не можуть братись судом до уваги.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, у зв`язку з оголошенням мобілізації ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) був призваний для проходження військової служби на підставі мобілізації згідно із Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24 лютого 2022 року.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин головний сержант ОСОБА_1 проходить військову службу в 3 механізованому взовді 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

22 червня 2023 року ОСОБА_1 подав на ім`я ТВО командира 2 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 рапорт, зареєстрований за вх. №11017 від 25 червня 2023 року, в якому просив звільнити його з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю постійного догляду за батьком на підставі абз. 3 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та зі служби осіб рядового і начальницького складу» (а.с.38, зворот).

При цьому зазначено, що до рапорту долучено відповідні підтверджуючі документи для звільнення, однак їх перелік не конкретизовано.

Відповідач надав до суду копію такого рапорту, а також долучених до нього документів, серед яких:

- нотаріально завірена копія висновку опікунської ради при виконавчому комітеті Буштинської селищної ради з питань забезпечення прав повнолітніх осіб, які потребують опіки (піклування) або догляду сторонніх осіб (витяг з протоколу № 7 від 15 березня 2023 року), виданого стосовно ОСОБА_1 , в тім що він здійснює догляд на безоплатній основі за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно з висновком № 251 від 14 березня 2023 року та довідки № 53 від 15 березня 2023 року потребує постійного стороннього догляду;

- копія висновку лікарсько-консультативної комісії № 256/01-16 від 06 червня 2023 року (витяг з протоколу № 10/251 від 14 березня 2023 року), виданого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого останній потребує постійного стороннього догляду;

- довідка № 114 від 13 березня 2023 року, видана Виконавчим комітетом Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, відповідно до якої ОСОБА_2 зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нотаріально завірена копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 ;

- нотаріально завірена копія паспорта громадянина України ОСОБА_2 ;

- нотаріально завірена копія пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ;

- нотаріально завірена копія паспорта громадянина України ОСОБА_1 ;

- витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ;

- копія військового квитка ОСОБА_1 ;

- копія картки платника податків ОСОБА_1 .

Як слідує з відмітки на рапорті, ТВО командира 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_3 та командир 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_4 клопотали перед командиром військової частини НОМЕР_1 по суті такого рапорту.

Поданий ОСОБА_1 рапорт був скерований для розгляду до командира військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до висновку помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи начальника юридичної групи старшого лейтенанта юстиції Р. Куйбіди від 29 червня 2023 року, рапорт і долучені до нього документи старшого сержанта ОСОБА_1 не підтверджують зазначеної ним підстави для звільнення військовослужбовця з військової служби необхідність здійснення постійного догляду за батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. При цьому зазначено, що медичний висновок про потребу у постійному сторонньому догляді лікарсько-консультативні комісії уповноважені видавати лише щодо осіб з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу за формою, затвердженою наказом МОЗ від 31 липня 2013 року № 667. Зауважено, що долучений до рапорту висновок лікарсько-консультативної комісії (витяг з протоколу № 10/251 від 14 березня 2023 року), виданий Комунальним некомерційним підприємством Тячівської районної ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги», є довільної форми, а тому не може вважатися медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Окрім того, звернуто увагу на те, що як підстава для звільнення з військової служби необхідність у здійсненні постійного догляду може стосуватися лише осіб з інвалідністю.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 1 статті 2 Закону № 2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно частини 6 статті 2 Закону № 2232-ХІІ видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ).

В свою чергу, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та триває на момент виникнення спірних правовідносин та розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Крім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII).

Положеннями ст. 2 Закону № 3543-XII визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, які передбачають, серед іншого, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів та визначення їх призначення на особливий період.

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації в 3 механізованому взводі 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 вважає, що має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII з огляду на те, що його батько ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), потребує постійного стороннього догляду.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

У зв`язку з небажанням продовжувати військову службу та з метою реалізації права на звільнення, передбаченого пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII , 22 червня 2023 року ОСОБА_1 подав на ім`я ТВО командира роти рапорт, до якого долучив, серед іншого, копію висновку лікарсько-консультативної комісії № 256/01-16 від 06 червня 2023 року (витяг з протоколу № 10/251 від 14 березня 2023 року), виданого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого останній потребує постійного стороннього догляду, та копію висновку опікунської ради при виконавчому комітеті Буштинської селищної ради з питань забезпечення прав повнолітніх осіб, які потребують опіки (піклування) або догляду сторонніх осіб (витяг з протоколу № 7 від 15 березня 2023 року), виданого стосовно ОСОБА_1 , в тім що він здійснює догляд на безоплатній основі за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно з висновком № 251 від 14 березня 2023 року та довідки № 53 від 15 березня 2023 року потребує постійного стороннього догляду.

За результатами розгляду поданих ОСОБА_1 рапорту до долучених до нього документів військова частина НОМЕР_1 прийшла до висновку про відсутність підстав для звільнення, оскільки надані військовослужбовцем документи не підтверджують необхідність здійснення постійного догляду за батьком. При цьому наголошено на невідповідності наданого військовослужбовцем висновку лікарсько-консультативної комісії затвердженій Міністерством охорони здоров`я формі, а також на те, що здійснення постійного догляду, як підстава для звільнення, стосується лише осіб з інвалідністю.

Оцінюючи таке рішення суб`єкта владних повноважень з точки зору основних засад адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Пунктом 1 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом 2 під час воєнного стану.

Нормами ст. 26 Закону №2232 визначено перелік підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби у період дії воєнного стану за сімейними обставинами або інші поважні причини, серед яких виокремлено:

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Отже, вищезазначені законодавчі норми розрізняють як окремі підстави для звільнення необхідність здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) (тобто без встановлення інвалідності), та окремо необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І або II групи. При цьому наявність інвалідності у хворого батька (матері) або дружини (чоловіка) не є обов`язковою умовою для звільнення з військової служби в разі встановлення необхідності здійснення постійного догляду за такими.

Вказане спростовує твердження відповідача, що підставою для звільнення з військової служби є виключно необхідність здійснення постійного догляду стосовно особи з інвалідністю.

Відповідно до абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу (далі Перелік № 413).

Переліком № 413 передбачено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Переліком № 413, що прийнятий Кабінетом Міністрів України відповідно до ст. 26 Закону № 2232-XII, конкретизовано докази, якими підтверджується наявність підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби у разі необхідності здійснення постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка). Таким доказом щодо осіб, які досягли повноліття, є медичний висновок медико-соціальної експертної комісії.

Незважаючи на зазначене, ОСОБА_1 такого медичного висновку до поданого військовій частині НОМЕР_1 рапорту не долучив, натомість подав витяг з протоколу Лікарсько-консультативної комісії № 10/251 від 14 березня 2023 року, виданого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого останній потребує постійного стороннього догляду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що наданий відповідачу витяг з протоколу № 10/251 від 14 березня 2023 року не є належним у розумінні законодавчих норм документом на підтвердження наявності підстав для звільнення позивача з військової служби з огляду на те, що такий складено у довільній формі, що не передбачена законодавством. Вказана обставина була однією з підстав для відмови ОСОБА_1 у задоволенні поданого рапорту.

При цьому суд не може взяти до уваги долучену до матеріалів справи у позовній заяві копію висновку № 251 від 14 березня 2023 року про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданого КНП Тячівської районної ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги», оскільки такий документ не був поданий ОСОБА_1 в якості доказу наявності підстав для звільнення разом з рапортом від 22 червня 2023 року та не оцінювався відповідачем при прийнятті рішення щодо відсутності підстав для звільнення з військової служби.

Додатком 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, визначено перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Так, відповідно до п. 5 такого переліку, при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Згідно з абз. 2 п. 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Отже, всі наявні у військовослужбовця документи на підтвердження наявності сімейних обставин, що, на його думку, є підставою для звільнення з військової служби, повинні бути подані саме військовій частині для здійснення належного розгляду та прийняття обґрунтованого рішення.

Разом з тим, у спірних правовідносинах, ОСОБА_1 визначених законодавством доказів на підтвердження необхідність здійснення постійного стороннього догляду за хворим батьком, що є підставою для звільнення з військової служби, військовій частині НОМЕР_1 з рапортом від 22 червня 2023 року не надав.

Відповідно до п. 225 Положення, уповноваженою особою на прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби є саме командир військової частини НОМЕР_1 , який за результатами розгляду поданого військовослужбовцем рапорту та долучених до нього документів, повинен надати правову оцінку наявності передбачених законодавством підстав для звільнення. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та надавати правову оцінку поданим документам, до того, як такі були оцінені уповноваженим органом.

З огляду на вищезазначене суд не може надавати оцінку документам, які не були подані на розгляд військовій частині, та приймати за результатами такої рішення щодо наявності або відсутності підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби, оскільки в такому разі суд втрутиться у виключну компетенцію уповноваженого на прийняття такого рішення органу.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що висновок № 251 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на професійній основі форми № 080-2/о наданий для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги на професійній основі (а.с.19).

Суд апеляційної інстанції дослідив Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі Положення), яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Підпунктом 1 пункту 11 Положення визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Вищевказане спростовує доводи скаржника про те, що МСЕК надають висновки у потребі постійного стороннього догляду лише щодо осіб з інвалідністю.

В свою чергу, відповідно до пункту 4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року № 189, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02 червня 2021 року за № 731/36353, лікарсько-консультативна комісія видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) до досягнення дитиною 16-річного віку.

Разом з тим, підпунктами 2-3 пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 189 передбачено, що до основних завдань ЛКК належить здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності та надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження.

Відтак, МСЕК наділені більш ширшими повноваження та мають право формувати висновок для осіб віком понад 18 років за результатами розгляду документів, а ЛКК лише висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку.

З проведеного аналізу наведених нормативних актів в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворими, що досягли повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.

При цьому, саме на наявності висновку МСЕК як належного медичного документу, який підтверджує необхідність стороннього догляду за хворими батьками, наголосив Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2019 року у справі № 811/1375/16.

Доводи скаржника про те, що Закон № 2232-XII допускає підтвердження необхідності стороннього догляду за батьком згідно з рішенням ЛКК є необгрунтованими, оскільки норми абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII не містять конфлікту щодо їх змісту, а положення Переліку № 413 конкретизують суб`єкт, який видає медичний висновок у залежності від віку особи, яка потребує стороннього догляду.

Таким чином, в цьому випадку, для підтвердження необхідності стороннього догляду за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач мав надати висновок медико-соціальної експертної комісії.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 260/6741/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді Л. Я. Гудим
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 13 лютого 2024 року.