Справа № 320/17671/21
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2024-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Вівдиченко Т.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ), в якому просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що при звільненні Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ), в порушення ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не проведено з позивачем в повному обсязі виплату одноразової грошової допомоги розмірі 50 %місячного грошового забезпечення за кожний рік служби , а саме: за 11 років військової служби.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 липня 2023 року адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, відповідно до частини другої статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захисту військовослужбовців та членів їх сімей».

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування заявлених апеляційних вимог відповідач вказує, що положеннями статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» чітко передбачені виключні підстави звільнення, які не дають особі права на отримання такої допомоги. Зважаючи на те, що звільнення позивача з Державної прикордонної служби України відбулося з підстави, яка не передбачена вказаною статтею, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 був позбавлений права на отримання вказаної допомоги, у зв`язку з підставами звільнення. Апелянт вважає, що враховуючи підставу попереднього звільнення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про набуття позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги під час попереднього звільнення.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 20.11.2015.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 05.11.2021 №44 о/с ОСОБА_1 звільнено у запас у відповідності до підпункту «а» пункту 2 частини 5 (у зв`язку із закінченням строку контракту) ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ) (по стройовій частині) від 29.11.2021 №237 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та зняту з усіх видів забезпечення.

На дату звільнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у позивача наявна календарна вислуга років 11 років 08 місяців 18 днів, пільгова 06 років 01 місяць 06 днів. Наявність зазначеної вислуги підтверджується витягом із наказу від 29.11..2021 №237 командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині).

З наказу вбачається, що відповідачем нараховано до сплати позивачеві одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний служби за період з дня останнього зарахування позивача на службу, а саме з 21.11.2018.

Вважаючи протиправною відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись статтями 9, 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, дійшов висновку, що умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 15 Закону №2011-XII, є наявність вислуги 10 років і більше, яка включає як календарну вислугу, так і вислугу у пільговому обчисленні. Оскільки в сукупності календарної та пільгової вислуги років позивач має вислугу більше 10 років, що вбачається зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 29.11.2012 № 237 календарна вислуга років 11 років 08 місяців 18 днів, пільгова 06 років 01 місяць 06 днів, суд дійшов висновку про набуття позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 21 Закону України від 13.03.2014 № 876-VII «Про Національну гвардію України» (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) регламентовано, що держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їхніх сімей, працівників, резервістів Національної гвардії України, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби (виконання обов`язків служби у військовому резерві) або постраждали в полоні у ході бойових дій (війни), в умовах правового режиму надзвичайного стану, під час проходження військової служби за межами України в порядку військового співробітництва або під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Згідно з частиною другою вказаної статті Закону № 876-VII військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до абзацу шостого частини другої статті 15 Закону № 2011-XII у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Аналогічні приписи щодо порядку виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби містяться у пункті 10 Постанови № 393.

Аналіз положень статті 15 Закону №2011-XII дає підстави для висновку, що за загальним правилом виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які повторно звільнилися з військової служби здійснюється за період їх календарної служби без урахування періоду попередньої служби.

Водночас указаною статтею передбачено випадок коли одноразова грошова допомога виплачується особі, яка повторно звільняється зі служби за весь період календарної служби.

Наявність підстав для виплати допомоги за весь період служби, положення вказаної статті пов`язують із фактом ненабуття права такою особою на отримання цієї допомоги під час попереднього звільнення зі служби.

На думку колегії суддів, приймаючи таку норму права, законодавець мав на меті запобігти подвійному отриманню допомоги за весь період служби та одночасно надати можливість реалізувати своє право на отримання допомоги тим особам, які не набули таке право під час попереднього звільнення, наприклад через відсутність необхідної вислуги років.

Колегія суддів звертає увагу, що набуття права на отримання одноразової грошової допомоги нерозривно пов`язане з підставою звільнення зі служби.

Тобто, особа може виконати, передбачені законом вимоги щодо наявності необхідного стажу роботи (необхідної кількості вислуги років), а отже набути право на отримання грошової допомоги, однак не реалізувати таке право у зв`язку зі звільненням з військової служби з певних підстав, які не передбачають здійснення такої виплати.

Отже, ключовим питанням під час визначення правомірності оскаржуваного рішення є з`ясування факту набуття позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу в Державній прикордонній службі України.

Згідно з наказом начальника окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» від 14.05.2018 № 169-ос припинено (розірвано) контракт та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 1 категорії групи контролю другої лінії транспортних засобів відділення контролю другої лінії відділу прикордонної служби «Бориспіль (термінал D)» І категорії (тип А), звільненого з військової служби в запас за пунктом «и» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини 6 статті 26 Закону, з урахуванням пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що станом на 14.05.2018 вислуга років позивача становить: 12 років 11 місяців 29 днів, з якої: календарна - 08 років 08 місяців 10 днів, пільгова: 04 роки 03 місяці 19 днів.

Згідно з пунктом 4.10.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 425 від 20.05.2008 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби в Державній прикордонній службі України) військовослужбовцям, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

При цьому, пунктом 4.10.3 вказаної Інструкції визначено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про запобігання корупції», а також тим, які станом на 16 березня 2014 року проходили службу на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя і в установленому порядку не продовжили її проходження за межами тимчасово окупованої території України, одноразова грошова допомога не виплачується.

В межах спірних правовідносинах колегія суддів акцентує увагу на тому, що факт ненабуття позивачем права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні не може надавати останньому право на виплату одноразової грошової допомоги при повторному звільненні зі служби з врахуванням наявної за попередні роки вислуги років, оскільки попереднє звільнення позивача пов`язане з систематичним невиконанням умов контракту. Вказана обставина взагалі виключала можливість отримання позивачем одноразової допомоги при попередньому звільненні.

Встановлені у сукупності обставини свідчать про те, що позивач не тільки не набув при попередньому звільненні права на виплату одноразової грошової допомоги, але і не міг його набути зважаючи на підставу звільнення з військової служби.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, взявши за основу період для нарахування одноразової грошової допомоги при звільнені з дня останнього зарахування позивача на службу (тобто з 21.11.2018) до моменту звільнення, діяв у межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Судовою колегією враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при прийнятті рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, безпідставно задовольнивши заявлені вимоги.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції шляхом прийняття нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України -задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року - скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

Т.Р. Вівдиченко