Справа № 420/32685/23
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2024-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (, місце знаходження: 65044, м. Одеса, вул. Пироговська, 2/2) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 24 листопада 2023 року (документ сформований в системі Електронний суд 23.11.2023) надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (, місце знаходження: 65044, м. Одеса, вул. Пироговська, 2/2), в який позивач просить:

- Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 23.05.2016 року по 25.10.2023 рік.

- Зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 23.05.2020 року по 25.10.2023 рік у розмірі 65 585,92 грн.

- Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки такого розрахунку.

- Зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 23.05.2020 року по 25.10.2023 року у сумі 44870,40 грн.

Ухвалою від 28 листопада 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, в порядку ч.5 ст. 262 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 17 квітня 2016 року по 22 травня 2020 року проходила військову службу на посаді молодшої медичної сестри Військово-медичного клінічного центру Південного регіону та з 22 травня 2020 року була виключена із списків особового складу.

Позивач зазначила, що станом на 22.05.2020 року відповідач не здійснив з нею повний розрахунок перед звільненням, в саме: за період з 17.04.2016 року по 28.02.2018 року індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалася та не виплачувалася.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2022 у справі № 420/27117/21 було задоволено позов позивача та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 17.04.2016 року по 28.02.2018 року.

Представник позивача зазначив, що на виконання цього рішення суду відповідачем було виплачено позивачу 31.05.2020 року індексацію у сумі 2936,65 грн, однак, базовий місяць було обрано невірно, що стало підставою для звернення до суду із позовною заявою до відповідача знову.

25.10.2023 року відповідачем було виплачено індексацію грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2022 року у справі № 420/7757/22.

27.10.2023 року адвокатом позивача було направлено до відповідача адвокатський запит про нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів та середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення.

Представник позивача зазначив, що 19.11.2023 року на адресу адвоката надійшла відповідь, відповідно до якої відповідач відмовив у здійсненні зазначених виплат.

Позивач не погоджується із допущеною бездіяльністю відповідача, посилаючись на те, що відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» у випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію.

Так, позивачу значно пізніше була виплачена індексація грошового забезпечення, тому він має право на отримання компенсації втрати частини доходу.

Представник позивача зазначає, що сума компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення становить 65585,92 грн відповідно до розрахунку, який додається до позовної заяви.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, представник позивача зазначає, що індексація грошового забезпечення є частиною грошового забезпечення та у разі несвоєчасної виплати грошового забезпечення для працівника виникає відповідальність, передбачена ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Представник позивача зазначає, що до спірних правовідносин має бути застосована поточна редакція ст. 117 КЗпП України, а відтак позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 23.05.2020 року (наступного дня після звільнення), проте не більше як за шість місяців, що становить 128 робочих днів.

Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст. 117 КЗпП України шестимісячного терміну та з врахуванням принципу співмірності становить 44870,40 грн (350,55 грн х 128 робочі дні).

Через канцелярію суду 18 грудня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №45174/23), зі змісту якого вбачається, що представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечує та просить відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що усі розрахунки з позивачем та виключення зі списків військової частини при її звільненні проводились на підставі наказів відповідача.

Щодо позовних вимог в частині компенсації втрати частини доходів за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, представник відповідача зазначає, що положення Закону № 2011-ХІІ не передбачають такого виду відповідальності військової частини як виплата компенсації втрати частини грошових доходів.

Також представник відповідача звертає увагу, що відповідно до п. 242 Положення № 1153/2008 військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини, але позивач із цим правом не скористалася.

Окрім цього, представник відповідача посилається на положення ст. 9 Закону № 2011-ХІІ та п. 2 Наказу № 260, в яких перелічені складові грошового забезпечення, та звертає увагу, що індексація грошового забезпечення не входить до складу грошового забезпечення, а є окремою виплатою.

Тому, на думку представника відповідача, при звільненні із позивачем був проведений повний розрахунок з дотриманням чинного законодавства. Жодних заперечень щодо розрахунку від позивача до відповідача на день виключення зі списків військової частини 22.05.2020 року не надходило, наказ відповідача від 22.05.2020 року № 105 позивачем не оспорювався.

Також представник відповідача зазначає, що Законом № 2050-ІІІ передбачено виплату компенсації громадянам втрати частини доходів у разі затримки на один місяць і більше календарних місяців виплати доходів нарахованих громадянам. Тобто умовою для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Але представник відповідача звертає увагу, що індексація грошового забезпечення позивачу була нарахована та виплачена у період його проходження служби з грудня 2018 року по травень 2020 року, та незгода позивача з виплаченою сумою коштів та подальше звернення до суду не може розглядатись як підстава для застосування вимог Закону № 2050-ІІІ.

Щодо позивних про нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, представник відповідача зазначає, що положення Закону № 2011-ХІІ також не передбачають такого виду відповідальності військової частини як виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Нарахування та виплата індексації грошового забезпечення було на виконання судових рішень, а тому компенсація за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватися за правилами ст. 117 КЗпП України.

Також представник відповідача звертає увагу, що положення Кодексу законів про працю України не можуть поширюватися на військовослужбовців.

Також представник відповідача зазначає, що вина відповідача у не виплаті позивачу індексації грошового забезпечення відсутня, адже ненарахування індексації пов`язано не з бездіяльністю, а з роз`ясненнями департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2, відповідно до яких індексація грошового забезпечення військовослужбовцям не нараховується до окремого роз`яснення.

Відповідач також категорично не погоджується з розрахунком середнього заробітку, наведеним у позовній заяві та доводами позивача про обчислення середнього заробітку відповідно до Постанови № 100.

Крім цього, позивач просить застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного ст. 117 КЗпП України, з огляду на таке:

Позивача виключено зі списків особового складу 22.05.2020 року та на момент звільнення позивач не мав претензій щодо остаточного розрахунку.

Вперше за виплатою індексації грошового забезпечення позивач звернувся до відповідача 12.11.2021 року, тобто більш ніж через рік з дати звільнення, а до суду у грудні 2021 року.

Між сторонами існував спір щодо виплати грошової допомоги, який вирішений судом. Рішення набрало законної сили 14.04.2022, а виплата здійснена 31.05.2022, хоча позивач не погодився з розміром виплаченої суми.

Тривалий строк невиплати грошової компенсації викликаний не умисними діями відповідача, а відсутністю належного фінансування, відповідач не є самостійним розпорядником бюджетних коштів.

Розмір суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні обчислений позивачем більше ніж у три рази перевищує суму виплаченої грошової компенсації.

Ухвалою суду від 30 січня 2024 року повторно витребувано від Військово-медичного клінічного центру Південного регіону належним чином засвідчену копію розрахункового листа грошового забезпечення позивача, в якому зазначено нараховану та виплачену загальну суму виплат позивачу перед звільненням та довідку про середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням, та надати до суду протягом п`яти днів з дати отримання копії вказаної ухвали, копії яких надіслати позивачу, та зупинено провадження у справі до отримання копії витребуваних судом доказів.

До суду 05 лютого 2024 року від відповідача надійшла заява про долучення додатків (матеріалів) справи (вхід. № 5011/24), в якій надано витребувану інформацію та докази по справі.

Ухвалою суду від 12 лютого 2024 року поновлено провадження у справі зі стадії, на якій було зупинено.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, судом встановлено таке.

Сторони не заперечують, що позивач проходила військову службу у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону.

Відповідно до витягу з наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (по стройовій частині) від 22.05.2020 року № 105 старшого солдата військової служби ОСОБА_1 , молодшу медичну сестру, звільнену у запас, з 22 травня 2020 року виключено зі списків особового складу центру та всіх видів забезпечення.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру судових рішень суд встановив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2022 у справі № 420/27117/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Пироговська, буд. 2/2; ) про визнання протиправною бездіяльність щодо не виплати індексації грошового забезпечення в повному розмірі та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17.04.2016 року по 28.02.2018 рік.

Зобов`язано Військово-медичний клінічний центр Пвденного регілну нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17.04.2016 року по 28.02.2018 рік.

Сторони не заперечують, що на виконання цього рішення суду відповідачем було виплачено позивачу 31.05.2020 року індексацію у сумі 2936,65 грн.

Не погодившись з обраним відповідачем базовим місяцем при обчисленні індексації грошового забезпечення, позивач знову звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру судових рішень суд встановив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2022 року по справі № 420/7757/22 визнано протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо незастосування базового місяця січня 2008 року для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 17.04.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17.04.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Матеріалами справи підтверджено, а саме випискою по картковому рахунку позивача, що 25.10.2023 року відповідачем було виплачено індексацію грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2022 року у справі № 420/7757/22 в розмірі 71158,84 грн.

Також матеріалами справи підтверджено, що 27.10.2023 року адвокатом позивача було направлено до відповідача адвокатський запит про нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів та середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення.

На цей адвокатський запит листом № 548/8378 від 04.11.2023 року відповідач відмовив у здійсненні зазначених виплат, з посиланням на те, що це виходить за межі питань, встановлених ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Суд встановив, що позивач особисто подала заяву від 20.11.2023 року на адресу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону з проханням нарахувати та виплатити їй компенсацію втрати частини доходів та середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення.

Суду не надано відповідь на цю заяву позивача.

У заяві про долучення додатків (матеріалів) справи (вхід. № 5011/24 від 05.02.2024) відповідач повідомив, що виплата щомісячного грошового забезпечення, в тому числі виплат належних військовослужбовцю перед звільненням здійснюється на підставі відповідних наказів, в яких зазначається належні до виплати при звільненні суми.

З витягу з наказу від 22.05.2020 року № 105 вбачається, що позивачці при звільнені було нараховано та виплачено 3348,98 грн компенсацію невикористаної щорічної основної відпустки та 24142,89 грн компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Також позивачці в травні 2020 року було виплачено 7587,79 грн грошового забезпечення.

Судом досліджена довідка про доходи, видана старшому солдату ОСОБА_1 від 02.10.2023 року, довідка про доходи від 01.02.2024 року № 548/1117 за останні два місяці перед звільненням (березень 2020, квітень 2020) позивача, розрахунок суми індексації згідно з рішенням № 420/7757/22 від 14.12.2022 за період з квітня 2016 року по лютий 2018 року з урахуванням виплаченої суми індексації згідно рішення суду «- 2996, 36 грн», разом 72371,88 грн.

Також судом досліджено алгоритм розрахунку суми компенсації втрати частини доходів, наданий позивачем.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Стосовно позовних вимог - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 23.05.2016 року по 25.10.2023 рік; та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 23.05.2020 року по 25.10.2023 рік у розмірі 65 585,92 грн, суд зазначає таке.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статей 4, 6 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій, яка є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що на дату звільнення позивача - 22.05.2020 року, позивачу не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 17.04.2016 року по 28.02.2018 рік.

Лише на виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2022 у справі № 420/27117/21 та від 14.09.2022 року у справі № 420/7757/22 позивачу було виплачено відповідачем індексацію грошового забезпечення 31.05.2020 року у сумі 2936,65 грн та 25.10.2023 року у сумі 71158,84 грн., відповідно.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Системний аналіз вищенаведених норм, за позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19 дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до чинного законодавства.

Також у справі № 240/11882/19 Верховний Суд зауважив, що використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Цей висновок був повторений у постанові Верховного Суду від 21.03.2023 року у справі № 620/7687/21.

Тому, застосовуючи цей висновок Верховного Суду, з урахуванням наявності факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення у зв`язку з бездіяльністю уповноваженого органу щодо нарахування та виплати позивачу індексації заробітної плати (грошового забезпечення), і її виплати лише на виконання рішень суду, суд доходить висновку, що позивач має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання уповноваженого органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Тому вимоги позивача щодо виплати йому компенсації втрати доходів одночасно із виплатою нарахованою індексації грошового забезпечення є правомірними, та належать задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 23.06.2020 року по 24.10.2023 рік та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 23.06.2020 року по 24.10.2023 рік.

Суд вважає, що у позивача виникло право на отримання компенсації втрати частини доходу з 23.06.2020 року, оскільки відповідно до ст. 2 Закону № 2050-ІІІ право на компенсацію громадянам втрати частини доходів виникає у зв`язку з порушенням строків їх виплати у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів.

Також право на компенсацію втрати частини доходів позивач має до 24.10.2023 року, оскільки 25.10.2023 року відповідачем вже виконано перед позивачем зобов`язання щодо здійснення повного розрахунку перед звільненням.

За таких встановлених обставин у задоволенні позовних вимог за період з 23.05.2020 року по 22.06.2020 року та за 25.10.2023 року слід відмовити, оскільки це суперечить наведеним вище приписам Закону № 2050-ІІІ.

Також не належать задоволенню ці позовні вимоги в частині зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення у розмірі 65 585,92 грн, оскільки це входить до дискреційних повноважень відповідача.

Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини. У даній справі таке нарахування відповідачем здійснено ще не було, тому суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині є передчасними.

Стосовно позовних вимог - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки такого розрахунку; та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 23.05.2020 року по 25.10.2023 року у сумі 44870,40 грн., суд зазначає таке.

Сукупний аналіз вище наведених норм Закону № 1282-ХІІ та Закону №2011-ХІІ доводять, що індексація грошового забезпечення є невід`ємною складовою грошового забезпечення та підлягала виплаті при звільненні позивача.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Такий правовий висновок Верховного Суду є релевантним й до спірних правовідносин під час звільнення з військової служби.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому суд доходить висновку, щодо застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з ухваленням та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України в редакції чинної на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що на дату звільнення позивача - 22.05.2020 року, позивачу не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 17.04.2016 року по 28.02.2018 рік.

Лише на виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2022 у справі № 420/27117/21 та від 14.09.2022 року у справі № 420/7757/22 позивачу було виплачено відповідачем індексацію грошового забезпечення 31.05.2020 року у сумі 2936,65 грн та 25.10.2023 року у сумі 71158,84 грн., відповідно.

Таким чином відповідачем затримано розрахунок з позивачем з 23.05.2020 року по 24.10.2023 року на 1250 календарні дні.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції чинної на час здійснення виплати індексації грошового забезпечення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки розрахунку, є правомірними та належать задоволенню.

Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 Верховний Суд з питання застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України зробив такі висновки:

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку…> (п. 59-61 постанови Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 ).

Враховуючи, що позивачу було не виплачено лише частину із тих сум, які мав виплатити відповідач при його звільненні, суд вважає, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 є релевантні до спірних правовідносин.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Повертаючись до обставин у цій справі, суд доходить висновку такого висновку.

Виходячи із даних довідки про доходи від 01.02.2024 року № 548/1117, суд доходить висновку, що середньоденний заробіток позивача становить 357,65 грн (21816,72 грн : 61 календарні дні).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні: 357,65 грн х 1250 календарні дні = 447062,5 грн., але така сума є неспівмірною з сумою, яка не була виплачена позивачу із затримкою та має бути зменшена з урахуванням вищевикладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц критеріїв та порядку розрахунку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19.

Позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.05.2020 року по 25.10.2023 року у сумі 44870,40 грн., що дорівнює середньому заробітку за 6 місяців.

У свою чергу відповідач просить застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного ст. 117 КЗпП України, з огляду на таке:

Позивача виключено зі списків особового складу 22.05.2020 року та на момент звільнення позивач не мав претензій щодо остаточного розрахунку.

Вперше за виплатою індексації грошового забезпечення позивач звернувся до відповідача 12.11.2021 року, тобто більш ніж через рік з дати звільнення, а до суду у грудні 2021 року.

Між сторонами існував спір щодо виплати грошової допомоги, який вирішений судом. Рішення набрало законної сили 14.04.2022, а виплата здійснена 31.05.2022, хоча позивач не погодився з розміром виплаченої суми.

Тривалий строк невиплати грошової компенсації викликаний не умисними діями відповідача, а відсутністю належного фінансування, відповідач не є самостійним розпорядником бюджетних коштів.

Розмір суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні обчислений позивачем більше ніж у три рази перевищує суму виплаченої грошової компенсації.

Надаючи оцінку розрахункам сторін, суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

За таких встановлених судом обставин, враховуючи, що на дату звільнення між сторонами не існував спір з питань виплати індексації грошового забезпечення, позивач вперше звернувся до суду тільки через рік після звільнення.

Також суд враховує, що відповідач, без тривалих зволікань намагався виконувати рішення суду, тому сума, яку позивач просить йому нарахувати та виплати як середній заробіток за затримку своєчасного розрахунку при звільненні в розмірі 44870,40 грн. є достатньою та співмірною з понесеними майновими витратами.

Тому, оцінюючи у сукупності обставини у справі, суд вважає, що позовні вимоги - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 23.05.2020 року по 25.10.2023 року у сумі 44870,40 грн., є правомірними та належать задоволенню шляхом стягнути з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.05.2020 року по 24.10.2023 року в розмірі 44870,40 грн.

Суд зазначає, що затримка здійснення повного розрахунку при звільнення була з 23.05.2020 року по 24.10.2023 року, оскільки 25.10.2023 року вже відповідачем здійснено повний розрахунок при звільненні.

Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, відсутні докази понесених інших витрат, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору.

Керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (, місце знаходження: 65044, м. Одеса, вул. Пироговська, 2/2) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (, місце знаходження: 65044, м. Одеса, вул. Пироговська, 2/2) щодо не виплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 23.06.2020 року по 24.10.2023 рік.

Зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону (, місце знаходження: 65044, м. Одеса, вул. Пироговська, 2/2) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 23.06.2020 року по 24.10.2023 рік.

Визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (, місце знаходження: 65044, м. Одеса, вул. Пироговська, 2/2) щодо невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (, місце знаходження: 65044, м. Одеса, вул. Пироговська, 2/2) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.05.2020 року по 24.10.2023 року в розмірі 44870,40 грн. (сорок чотири тисячі вісімсот сімдесят гривень 40 копійок) з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч.1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко