Справа № 295/12110/23
Суддя: Чішман Л. М.
Дата ухвалення: 2024-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі головуючого судді Чішман Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати постанову серії ЕАТ №7595790 від 25.08.2023 по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, якою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн та закрити провадження по адміністративній справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

У позові вказано, що 25.08.2023 року інспектором роти №2 УПП у м. Києві Баланчук В.А. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №7595790, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340, 00 грн.

Спірну постанову позивач вважає безпідставною, незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки позивач не скоював інкримінованого адміністративного правопорушення, вказана в постанові інформація не відповідає дійсним обставинам, при винесенні спірної постанови поліцейський порушено ст.ст. 268, 278, 279 КУпАП, справа розглянута поліцейським за відсутності позивача, що позбавило його можливості скористатись правом подачі клопотань, дослідити докази, подати пояснення, користуватись правовою допомогою, відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем будь-яких ПДР України, сама спірна постанова у графах №2 та №4 містить недостовірну інформацію, складена без додержання вимог ст. 283 КУпАП.

Ухвалою суду від 08.09.2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 10).

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 18.09.2023 року, після усунення позивачем недоліків, у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с. 16).

03.10.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вказав, що при внесенні спірної постанови інспектор поліції діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами. Зазначив, що під час патрулювання міста Києва інспектором батальйону супроводження управління патрульної поліції Баланчуком В.А. 25.08.2023 року було зупинено транспортний засіб (далі ТЗ) «Mazda CX-5», р.н.з. НОМЕР_1 , водій якого, керуючи транспортним засобом, не виконав вимогу дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено», який доповнений табличкою 7.4.2. (в робочі дні з 07.00 до 10.00). Зазначив, що на відео, долученому до відзиву на позовну заяву, на 0 хв 15 сек транспортний засіб позивача здійснює заїзд в межах дорожнього знаку 3.21 з табличкою 7.4.2. До відзиву на позовну заяву долучено диск з відеозаписом, як зазначив представник позивача, з камер «Безпечного міста» (а.с. 21-24).

06.10.2023 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому ОСОБА_1 зазначив, що у даній категорії справ обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача. Відзив не відповідає вимогам ч. 2 ст. 162 КАС України, оскільки не містить ряду обов`язкових реквізитів. Інформація, викладена у відзиві, не відповідає дійсності, обставинам справи та чинному законодавству.

Так, інспектор поліції Баланчук В.А. фактично не здійснював розгляд справи та склав оскаржувану постанову не в присутності позивача, відповідачем не надано жодних належних доказів керування позивачем будь-якими транспортними засобами 25.08.2023 року о 09:45 год, відповідач безпідставно посилається на наявні у відзиві скріншоти з «Google Maps» невідомого походження, оскільки вони не містять жодної ідентифікуючої інформації щодо будь-якого транспортного засобу, його марки, моделі, реєстраційного номера, водія, дати, часу фіксації. Крім цього, представник відповідача безпідставно посилається н а диск з відео з камер «Безпечного міста» та фото ТЗ з камер, оскільки відеозапис за період часу з 09:54:24 по 09:55:01 не містить жодної ідентифікуючої інформації щодо будь-якого транспортного засобу, його реєстраційного номеру та водія, не має жодного відношення до оскаржуваної постанови. Дві фотографії, що містяться на диску, долученому до відзиву, не містять жодної інформації про вулицю, на якій перебуває автомобіль, його рух, водія, порушення будь-яких ПДР України та наявність будь-яких дорожніх знаків, інформації щодо часу, який інкримінується позивачу, а саме 09:45:18.

Представником відповідача грубо проігноровано той факт, що чинним законодавством не передбачено збирати докази вчинення будь-якого адміністративного правопорушення після складання постанови особою, яка її не склала (тобто представником відповідача) та які в порушення вимог ст.ст. 251, 283 КУпАП не зазначені у оскаржуваній постанові.

На відеозаписі та фото, долучених до відзиву, всупереч ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», ст. 99 КАС України, відсутній цифровий підпис як їх автора, так і особи, уповноваженої на виготовлення даних копій, а тому такі матеріали в розумінні ст. 74 КАС України не є допустимими.

При винесенні спірної постанови поліцейським не виконано вимог ст.ст. 215, 283 КУпАП, не внесено відомостей щодо технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис, як і не зазначено інформації про докази, на основі яких винесено спірну постанову.

Поліцейським належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України (а.с. 29-32).

Відповідач не скористався своїм правом подати заперечення на відповідь на відзив.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані сторонами докази, дійшов наступного висновку.

Встановлено, що 25.08.2023 року інспектором роти №2 УПП в м. Києві Баланчуком В.А. було складено постанову серії ЕАТ №7595790 від 25.08.2023 по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, якою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн (а.с. 5).

Зі змісту постанови слідує, що ОСОБА_1 25.08.2023 року о 09:45 год у м. Києві по вул. М. Грушевського, 3, керуючи транспортним засобом «Mazda CX-5», р.н.з. НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено», який доповнений табличкою 7.4.2. (в робочі дні з 07.00 до 10.00), чим порушив п. 8.4 ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Частиною першою ст. 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність, серед іншого, за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлений Правилами дорожнього руху.

Згідно п. 1.9 Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 8.4 в ПДР України заборонними знаками є ті, що запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Згідно ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, дійшов до висновку задоволення позову з огляду на наступне.

Дослідивши відзив на позовну заяву, в якому містяться згадувані скріншоти, долучений до відзиву на позовну заяву представником відповідача DVD-R диск, судом встановлено, що ні з скріншотів, ні з диску неможливо ідентифікувати ні транспортний засіб (його марку та модель), ні його реєстраційний номерний знак, ні місця, ні водія, дати, часу та місця фіксації.

Так, долучений до відзиву на позовну заяву DVD-R диск, на якому, як стверджує представник відповідача, міститься відеозапис з камер «Безпечного міста», та який підтверджує факт порушення правил ДТП позивачем, подано до суду з явними ознаками пошкоджень та не відтворюється, а тому суд позбавлений можливості дослідити матеріали, що містилися на ньому, у зв`язку з чим не приймає такий диск в якості доказу.

Згідно ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тощо.

При цьому, в силу приписів п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

За приписами ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затв. наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015р., у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься в разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених зокрема частинами першою статті 122 КУпАП.

Згідно п. 10 розділу ІІІ вказаної Інструкції поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, вказаними нормами передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.

Водночас, за приписами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Із змісту ст. 283 КУпАП слідує, що обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому КУпАП порядку.

Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ч. 1, 4 ст. 73, ч. 2 ст. 74, ст. 75 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частини 1-3 ст. 90 КАС України визначають, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з приписів ст.ст. 8, 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Тобто положення Закону №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинуватості особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Так, на підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови відповідач посилається на те, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення було зафіксовано за допомогою технічного приладу, відеозаписом та фото, зробленими на камери «Безпечного міста».

При цьому, згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Верховний Суд також звернув увагу на те, що процесуальний обов`язок стосовно доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.

Як свідчать досліджені матеріали справи, оскаржувана постанова серії ЕАТ №7595790 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відповідає вищенаведеним вимогам ч. 3 ст. 283 КУпАП, адже не містить інформації про фіксацію правопорушення технічними засобами, що своєю чергою нівелює доказове значення пояснень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, п. 7 постанови не містить жодних документів, що долучалися до постанови.

Таким чином, відзивом на позовну заяву та долученими до нього додатками відповідачем не надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження факту вчинення позивачем порушення п. 34 ПДР України, за яке його оскаржуваною постановою притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП (крім самої оскаржуваної постанови, яка між тим не є доказом вчинення адміністративного правопорушення), не спростовано ні обставин, якими обґрунтована позовна заява, ні обставин, якими обґрунтовано відповідь на відзив.

Отже, можна констатувати, що відповідачем не доведено події та складу інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення в діях позивача в спірному випадку.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Посилання на жоден із цих доказів, які передбачені ст. 251 КУпАП, у винесеній постанові є відсутніми.

Візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Виходячи зі змісту приписів ст. 9 КУпАП, юридичною підставою для відповідальності є склад правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина.

Разом з цим, відсутність хоча б одного з наведених елементів, в свою чергу виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Враховуючи визначення адміністративного правопорушення (проступку) наведеного у ч. 1 ст. 9 КУпАП, суд також звертає увагу на приписи ст.ст. 10, 11 цього ж Кодексу, якими закріплено, що:

- адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків;

- адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Суб`єктивна сторона правопорушення за ст. 122 КУпАП характеризується умисною формою вини, тобто особа, яка вчиняє такі дії, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Між тим, з досліджених матеріалів даної справи та встановлених спірних обставин справи вбачається, що жодні докази, які б свідчили про умисне чи також з необережності вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, в матеріалах справи відсутні.

В матеріалах справи, як вже вказувалось вище, відсутні жодні належні та допустимі докази, які б підтверджували вчинення позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення, доводи відповідача ґрунтуються виключно на його власних ствердженнях.

Окремо заслуговують на увагу посилання позивача на зазначення у спірній постанові недостовірної інформації щодо місця проживання та реєстрації позивача.

Відзив на позовну заяву та долучені до нього додатки не спростовують зроблених судом висновків.

На думку суду, доводи відповідача є неґрунтовними, спростовуються викладеним вище, а також наявними у справі документами. Так, зокрема, як у позовній заяві, так і у відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує про те, що жодних ПДР України він не порушував, а відповідачем не тільки порушено порядок розгляду справи, а й не надано жодних належних доказів на підтвердження факту порушення позивачем ПРД України.

Отже, в даному випадку з огляду на викладене вище у сукупності, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б доводили правомірність прийняття відповідачем постанови серії ЕАТ №7595790.

В матеріалах справи, як доказ, наявна лише постанова, яка є предметом оскарження та не є доказом, та DVD-R диск з явними ознаками пошкоджень, який не відтворюється, у зв`язку з чим не прийнято такий диск в якості доказу.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Зі змісту частини 3 ст. 62 Конституції України вбачається, що усі сумніви щодо доведеності вини особи слід тлумачити на її користь.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що відповідачем було порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, не надано достатніх доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задовольняє їх у повному обсязі.

Стаття 247 КУпАП зазначає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Відтак, з метою дотримання вимог ч. 3 ст. 286 КАС України, скасовуючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, суд вважає за необхідне закрити справу про адміністративне правопорушення.

За таких обставин, постанова серії ЕАТ №7595790 від 25.08.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 536, 80 грн (зворот а.с. 14).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 536, 80 грн, що складаються з судового збору.

Керуючись ст. ст. 9, 72, 76, 77, 139, 242-246 КАС України, ст. 62 Конституції України, ст.ст. 122, 268, 280 КУпАП суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити.

Скасувати постанову серії ЕАТ №7595790 від 25.08.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 536, 80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідачі: Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, , адреса: м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 9.

Повний текст рішення складено 13 лютого 2024 року.

Суддя Л.М. Чішман