Справа № 520/33333/23
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2024-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

12 лютого 2024 року № 520/33333/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мельникова Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області № 225 від 13.09.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що позивачу стало відомо, що рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області від 13.09.2021 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. Позивач вважає вказане рішення протиправним, незаконним та таким, що порушує її права, а отже просить його скасувати.

Також, позивачем разом із позовом було подано до суду заяву про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, в обґрунтування якої вказано, що про оскаржуване рішення стало відомо після отримання відповіді на адвокатський запит від 23.10.2023 року Управління Державної міграційної служби в Запорізькій області щодо його дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про скасування їй та дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивачем вказано, що зазначене рішення його дружиною було оскаржено до суду в рамках справи №520/30336/23. З огляду на вказані обставини позивач просить суд визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити цей строк.

Ухвалою суду від 27.11.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі за вказаним позовом.

Представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому вказано, що відповідач проти заявленого позову заперечує оскільки під час проведення перевірки матеріалів справи позивача встановлено, що йому було надано дозвіл на імміграцію в Україну за відсутності на те законодавчих підстав, оскільки навіть у заяві про надання дозволу на імміграцію позивачем не зазначено жодних підстав, згідно якої він має право на отримання такого дозволу. Не зважаючи на вказане, відділом ГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (дитина до висновку не вносилася, будь-які перевірки відповідно до пп. 12, 14 Порядку № 1983 не здійснювалися), на підставі якого 05.09.2005 позивачу та його сину ( ОСОБА_4 ) надано дозвіл на імміграцію № 17. Представником відповідача зазначено, що в описовій частині висновку від 05.09.2005 зазначено: «Громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 одружений, прибув в Україну разом з дружиною у 1993 році. Подружжя проживало у м. Харкові. У лютому місяці 1996 року у них народився син ОСОБА_3 . Син заявника згідно п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Відповідно його батьки можуть отримати дозвіл на імміграцію згідно п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону як батьки іммігранта». Однак, виходячи з вказаної норми, жодних підстав у неповнолітнього ОСОБА_5 , на отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням не було, таким чином до висновку від 05.09.2005 були включені норми, які суперечать вимогам законодавства України, чинного на момент прийняття рішення. В той же час представником відповідача зазначено, що жодного документа, який би підтверджував наявність у іноземця підстав для отримання дозволу на імміграцію згідно підстав, визначених законодавством, подано не було. Таким чином, при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію Позивачу було грубо порушені вимоги ст. ст. 4 та 9 Закону України «Про імміграцію», що призвело до прийняття рішення без наявних на те підстав та документів, які ці підстави повинні підтверджувати. З огляду на вказане, відповідачем було правомірно прийнято рішення № 225 від 13.09.2021 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Також від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив із викладенням власної правової позиції.

Суд зазначає, що згідно положень ч.ч.1, 2 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Отже, враховуючи вищевикладене, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

Громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , 1958 року народження, прибув в Україну разом із дружиною у 1993 році. Подружжя проживало в м. Харкові. У лютому 1996 року у подружжя народився чин ОСОБА_3 . Позивачем було орендовано житло згідно договору найму житла за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачем було подано заяву про отримання дозволу на імміграцію в Україну.

За результатом розгляду заяви позивача від 05.09.2005 року ст. інспектором ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області було складено висновок, затверджений заступником начальника ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області 05.09.2005 року, згідно якого останній, керуючись п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», вважав би прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію для постійного проживання в Україні громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 .

Так ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області 05.09.2005 року було надано позивачу дозвіл №17 про імміграцію в Україні на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». Разом із ним дозвіл на імміграцію в Україну отримав його неповнолітній син ОСОБА_3 .

В подальшому, до відповідача від Комінтернівського районного відділу ХМУ УМВС України в Харківській області надійшов запит від 28.04.2006 року №62/2934 щодо підтвердження законності видачі посвідки на постійне проживання в Україні.

Також, судом встановлено, що у зв`язку із надходженням запиту від Головного управління ДМС України в Харківській області відповідачем здійснено перевірку матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання громадянина СВР ОСОБА_1 .

Зі змісту поданого до суду представником відповідача відзиву на позов та додатків до нього встановлено доводи стосовно того, що у ході перевірки установлено, що відповідачем було проведено перевірку.

Перевіркою встановлено, що у ході перевірки установлено, що громадянин СВР ОСОБА_1 30.06.2005 року звернувся до ВГІРФО Кагарлицького РВ ГУМВС України в Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. У заяві про надання дозволу на імміграцію у графі «Прошу надати мені дозвіл на імміграцію в Україну оскільки я» іноземцем не зазначено жодних підстав. Таким чином заявником не вказано підстав, згідно до якої він має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну. При цьому, вказано, що вичерпний перелік підстав для отримання дозволу на імміграцію визначений ч.2 та ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» у редакції, яка діяла на момент звернення громадянина СРВ ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію (30.06.2005 року).

Представником відповідача вказано, що жодного документа, який би підтверджував наявність у іноземця підстав для отримання дозволу на імміграцію згідно підстав, визначених законодавством, позивачем подано не було. Не зважаючи на вказане, 05.09.2005 відділом ГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну Позивачу на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону (дитина до висновку не вносилася, будь-які перевірки відповідно до пп. 12, 14 Порядку № 1983 не здійснювалися), на підставі якого 05.09.2005 позивачу та його неповнолітньому сину надано дозвіл на імміграцію № 17.

Відповідно до вказаного рішення позивач отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 терміном дії безстроково та 31.03.2009 в порядку обміну документований посвідкою серії НОМЕР_2 терміном дії безстроково, відповідно до якої проживає по теперішній час.

Зі змісту описовій частині висновку від 05.09.2005 року вбачається зазначення про те, що громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 одружений, прибув в Україну разом з дружиною у 1993 році. Подружжя проживало у м. Харкові. У лютому місяці 1996 року у них народився син ОСОБА_3 . Син заявника згідно п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Відповідно його батьки можуть отримати дозвіл на імміграцію згідно п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону як батьки іммігранта». В результативній частині висновку вказано: «Прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_1 на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію».

Представником відповідача у поданому до суду відзиві на позов вказано, що п. 9 ч. 7 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» (у редакції, яка діяла на час подачі документів) було визначено що для осіб, зазначених у п. 3 ч. 3 ст. 4 цього Закону, - подаються документи, які підтверджують, що вони або хоча б один з їх батьків, дід чи баба, повнорідні брат чи сестра народилися або постійно проживали до 16.07.1990 на території, яка стала територією України відповідно до ст. 5 Закону України «Про правонаступництво України», а також на інших територіях, що входили до складу Української Народної Республіки, Західно-Української Народної Республіки, Української держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР). Виходячи з вказаної норми, жодних підстав у неповнолітнього ОСОБА_5 , на отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням не було, таким чином до висновку від 05.09.2005 були включені норми, які суперечать вимогам законодавства України, чинного на момент прийняття рішення.

З огляду на вказані обставини та встановлені порушення посадовою особою відповідача було складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , який затверджено начальником ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області 13.09.2021 року.

Так, згідно наявної в матеріалах справи копії висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 встановлено, що із посиланням на положення п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», якою передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Водночас, вказано, що п.6 ч.1 ст.12 Закону встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законодавством, в даному випадку порушено вказано, що при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію громадянам СВР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , були грубо порушені вимоги ст.ст. 4 та 9 Закону України «Про імміграцію», що призвело до прийняття рішення без наявних на те підстав та документів, які ці підстави повинні підтверджувати.

Отже, посадова особа відповідача за результатами здійснення перевірки справи позивача вважала б за доцільне скасувати повністю рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 05.09.2005 року про надання дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його неповнолітньому сину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , скасувати, визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, видані на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005, серії НОМЕР_2 від 31.03.2009 року.

Листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 11.08.2021 року №35096/1/8010-21 «Про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію» було повідомлено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про доцільність підтримати проект висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 разом із неповнолітнім сином Лє Чи Кионг та рекомендувало його до затвердження.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13.09.2021 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його сину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі п.п. 1 та 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Також, вказано, що видана на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.09.2005, серії НОМЕР_2 від 31.03.2009 скасовані на підставі вимог пп. 1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку поданій до суду позивачем заяві про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 55 Конституції України, держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із положеннями ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, положеннями ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на вищевикладене та враховуючи доводи позивача, зазначені у заяві, а також враховуючи не надання до суду належних та достатніх доказів належного повідомлення позивача про прийняте рішення, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було пропущено строк на звернення до суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для його поновлення.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до ст. 2 Закону №3773-VІ іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Відповідно до ст. 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України від 07.06.2001 №2491-ІІІ «Про імміграцію» (у редакції, чинній на час подання заяви від 24.01.2006 та прийняття оскаржуваного рішення від 12.04.2023, далі - Закон №2491-ІІІ).

Стаття перша Закону №2491-ІІІ надає визначення термінів, що застосовуються у Законі, серед яких: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

При цьому, в подальшому було внесено зміни до вказаної статті, після чого надано визначення поняттю дозвіл на імміграцію, згідно якого рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону №2491-ІІІ визначено квоту імміграції, яка встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку та наведено по яких категоріях іммігрантів.

У відповідності до ст. 6 Закону №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Під час розгляду справи встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну наданий 21.02.2006 р. позивачу саме на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону №2491-ІІІ, як батьку іммігранта, оскільки син заявника згідно п.3 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону №2491-ІІІ, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Позивач на підставі отриманого дозволу на імміграцію в Україну був документований посвідкою на постійне проживання в Україні.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Суд вважає за необхідне вказати, що підставою для скасування дозволу на імміграцію є встановлення наявності неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, які були покладені в основу рішення про надання такого дозволу. При цьому, втрата чинності документів повинна мати місце саме на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, що дійсно свідчитиме про протиправність дій органу Державної міграційної служби України, однак зміна обставин у майбутньому не може впливати на чинність вже виданого дозволу та ставити під сумнів правомірність рішення про його видачу.

Отже, оскільки на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію у 2005 році посадовою особою відповідача було встановлено, що син позивача згідно із п.3 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, а тому подальший висновок посадової особи відповідача стосовно того, що жодних підстав у неповнолітнього ОСОБА_5 , на отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням не було у майбутньому не свідчить про неправомірність видачі дозволу на імміграцію позивачу.

Крім того, відповідач під час розгляду справи не надав суду доказів того, що на момент прийняття рішення від 05.09.2005 року №17 про надання позивачу дозволу на імміграцію ним були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Відповідно до п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Водночас, суд вважає за необхідне вказати, що громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмово або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи "бути почутою" є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в пункті 9 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача від 13.09.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в разі набрання ним законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками, відповідно до статті 13 Закону №2491-ІІІ, є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, законодавством України.

Таким чином, враховуючи існування загрози настання таких серйозних для позивача наслідків, суд вважає, що забезпечення його права взяти участь при прийнятті цього рішення є обов`язковою передумовою його правомірності. Натомість, матеріали справи свідчать, що позивач не був запрошений для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим було порушено його право "бути почутим".

Крім того, суд вважає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього. Відтак, оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої троє неповнолітніх дітей.

З аналізу обставин прийняття оскаржуваного рішення дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі 820/2262/17, від 09.07.2020 у справі 823/407/18, від 26.06.2020 у справі №820/3098/17, від 30.01.2020 у справі № 2340/2851/18.

Також, аналогічні висновки викладено і Другим апеляційним адміністративним судом у постанові від 13.11.2023 року у справі №520/8722/23.

Відтак, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області № 225 від 13.09.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частиy 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а, м. Київ, 02152), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області № 225 від 13.09.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 ) сплачену суму судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а, м. Київ, 02152, код ЄДРПОУ - 42552598).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.