Справа № 240/28596/23
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2024-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Житомир справа № 240/28596/23

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Капинос О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом , в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку та зобов"язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію з 30.08.2023.

В обґрунтування позову вказав, що звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про прийняття рішення про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки станом на 01.01.1993 постійно проживав у населеному пункті, яке відноситься до зони безумовного (обов"язкового) відселення. Однак, відповідачем відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом.

Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Від відповідачів надійшли відзиви на позов , в яких просять у задоволенні позову відмовити. Зазначають, що станом на 01.01.1993 позивач прожив у зоні безумовного (обов"язкового) відселення 1 рік 9 місяців, що дає право на зниження пенсійного віку на 2 роки.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Відповідно до копії посвідчення категорії 3 №041417 від 04.01.1993, позивач є громадянином, який постійно працює або проживає у зоні безумовного (обов"язкового) та гарантованого добровільного відселення (щільність забруднення цезієм - 137 від 5 кі (км2 і вище).

30.08.2023 позивач, у віці 53 роки, звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Після реєстрації заяв позивача та скасування копії документів засобами програмного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача та за результатами розгляду прийнято рішення 28 від 06.09.2023 про відмову у призначенні пенсії.

У рішенні зазначено, що відповідно до наданих документів про стаж, загальний страховий стаж враховано повністю та складає 27 років 4 місяці 7 днів. За результатами розгляду документів, до страхового стажу не зараховано період роботи з 28.05.1990 по 06.05.1993 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 13.03.1990, оскільки документ оформлений з порушенням. За наданими документами факт проживання особи в зоні безумовного (обов"язкового) відселення станом на 01.01.1993 і становить 1 рік 9 місяців 26 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. Періоди проживання з 13.03.1990 по 04.05.1990 та з 28.05.1990 по 06.05.1993 у зоні безумовного (обов"язкового) відселення потребують підтвердження додатковими документами, оскільки за даними трудової книжки особа здійснювала трудову діяльність на території, що не відноситься до забрудненої.

Листом від 12.09.2023, ГУПФУ в Житомирській області повідомлено позивача про прийняте рішення про відмову у призначенні пенсії.

Позивач вважає, що йому протиправно відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку на 9 років, тому звернувся до суду.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах.

Відповідно до частини 1 статті 24 Основного Закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод та не виключає можливості законодавця при регулюванні питань соціального забезпечення встановлювати певні відмінності щодо обсягу такого забезпечення.

Конституційний Суд України у рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що "відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави".

У рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 Конституційний Суд України також звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Такі гарантії, пільги та компенсації є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України. Приписи частини 2 статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність, зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №796-ХІІ).

Відповідно до вимог статті 49 Закону України № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 15 Закону України №1788-XII визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-ІV).

Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року не менше 30 років.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 55 Закону України №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до частини другої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII (надалі - Закон № 796-XII) особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, на 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні безумовного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 2 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 4 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

При цьому, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку на 9 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 4 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року; 2) проживання щонайменше 2 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 1 рік проживання, роботи.

Саме у відповідності до вказаних правових норм було зумовлено звернення позивача від 30.08.2023 у віці 53 роки до відповідача щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону № 796-XII.

Разом з тим, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №28 від 06.09.2023 відмовлено у призначенні пенсії.

У рішенні зазначено, що відповідно до наданих документів про стаж, загальний страховий стаж враховано повністю та складає 27 років 4 місяці 7 днів. За результатами розгляду документів, до страхового стажу не зараховано період роботи з 28.05.1990 по 06.05.1993 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 13.03.1990, оскільки документ оформлений з порушенням. За наданими документами факт проживання особи в зоні безумовного (обов"язкового) відселення станом на 01.01.1993 і становить 1 рік 9 місяців 26 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. Періоди проживання з 13.03.1990 по 04.05.1990 та з 28.05.1990 по 06.05.1993 у зоні безумовного (обов"язкового) відселення потребують підтвердження додатковими документами, оскільки за даними трудової книжки особа здійснювала трудову діяльність на території, що не відноситься до забрудненої.

Отже, відповідач заперечує факт постійного проживання позивача з 13.03.1990 по 04.05.1990 та з 28.05.1990 по 06.05.1993 у зоні безумовного відселення, оскільки у вказані періоди, згідно записів у трудовій книжці, він працював на територіях, що не відносяться до забруднених.

При цьому, позивач наголошує, що має право на зниження пенсійного віку, з огляду на те, що постійно проживав у зоні безмовного (обов"язкового ) відселення з 26.04.1986 по 17.11.1987, з 02.01.1990 по 02.02.1994.

Суд погоджується з доводами позивача, та, водночас, не погоджується з доводами відповідача, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАСУ суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Зі змісту позовної заяви слідує, що спірним у даній справи є питання встановлення або спростування факту проживання позивача у зоні безумовного (обов"язкового) відселення у період з 26.04.1986 по 17.11.1987, з 02.01.1990 по 02.02.1994.

Згідно з довідкою №Я-253 від 03.05.2023, виданою Архівним відділом Коростенської РДА, позивач дійсно був зареєстрований та проживав в с.Базар Народицького району з 26.04.1986 по 17.11.1987 та з 02.01.1990 по 02.02.1994. Даний населений пункт відноситься до зони безумовного (обов"язкового) відселення.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР №106 від 23.07.1991"Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи", с.Базар, Народицького району, Житомирської області дійсно відноситься до зони безумовного (обов"язкового) відселення.

Разом з тим, згідно даних трудової книжки , позивач з 13.03.1990 по 04.05.1990 працював в ВП "Електроприбор" та з 28.05.1990 по 06.05.1993 проходив службу у внутрішніх органах МВС України.

ГУ ПФ в Кіровоградській області вказані в довідці періоди проживання позивача в зоні безумовного (обов"язкового) відселення повністю не були враховані, через суперечність такої інформації з інформацією, зазначеною в трудовій книжці позивача.

В свою чергу посилання відповідача на факт роботи позивача з 13.03.1990 по 04.05.1990 в ВП "Електроприбор" та з 28.05.1990 по 06.05.1993 у внутрішніх органах МВС України, як на підставу не проживання в зоні безумовного (обов"язкового) відселення , суд оцінює критично, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу законів про працю трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Суд зауважує, що трудова книжка не відноситься до документів, які підтверджують чи спростовують період проживання особи в зоні радіоактивного забруднення.

Окрім цього, надання інших документів, які б підтверджували період проживання особи у відповідній в зоні, окрім як довідки органу місцевого самоврядування, законодавством не передбачено.

В свою чергу, вказана довідка є чинною, ніким не скасована, тому у суду відсутні підстави для сумнівів у достовірності викладених у ній даних. Протилежного відповідачем не доведено.

Одночасно суд зазначає, що в розумінні вимог пункту 4.2 цього ж Порядку № 22-1 відповідач не наділений жодними повноваженнями щодо визнання незаконними поданих документів та їх скасування.

Також суд зауважує, що питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій врегульовано "Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 4.2 Порядку № 22-1 передбачено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

При цьому суд звертає увагу на те, що витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу. Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку відповідних даних та витребування доказів, не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Доказів на підтвердження реалізації наданого наведеною правовою нормою права відповідач 2 суду не надав.

Суд вважає, що відповідачем не спростовано суду неможливості проживання позивача у спірній періоди у зоні безумовного (обов"язкового) відселення працюючи у ВП "Електроприбор" та у внутрішніх органах МВС України.

За таких обставин суд вважає, що дані трудової книжки позивача не можуть спростувати факту його постійного проживання в с.Базар, яке належить до зони безумовного (обов"язкового) відселення, що підтверджено архівною довідкою Коростенської РДА та відповідним посвідченням.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20.

Крім того, єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2019 р. у справі № 572/47/17, від 15 січня 2021 р. у справі № 520/7846/17.

Суд звертає увагу, що належність позивача до кола осіб, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи ніким не оспорювалась, посвідчення є чинним, не визнано недійсним та не скасовано у встановленому Законом порядку, а тому його наявність вказує на те, що позивач є дійсно потерпілим від Чорнобильської катастрофи.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2005 від 11.10.2005 у справі №1-21/2005 визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося звуження прав, зокрема, звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики.

Також Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

З огляду на викладене, зокрема, зміст та обсяг досягнутих та наданих соціальних гарантій не може бути позбавлено шляхом неможливості доведення правомірності наявного у позивача права на користування соціальною пільгою.

Суд звертає увагу, що обставин видачі та наявності у позивача посвідчення як потерпілого від наслідків аварії на ЧАЕС (категорія 3) відповідачем не оспорюється та визнається.

Оскільки на час звернення до відповідача, належність позивача до особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії ніким не оспорювалась, а тому посвідчення є чинним і воно вказує на те, що позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Зазначеної позиції підтримується Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 18.01.2024 у справі №240/10434/23.

У вказаній постанові суд зазначив, що 19.01.1993 позивачу видано посвідчення громадянина (громадянки), яка постійно проживає чи проживала у зоні гарантованого добровільного відселення у 1986-1993 р.р. категорія 3 .

Статус позивача було визначено відповідно до Закону Української соціалістичної республіки "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХП, перша редакція від 28.02.1991 року, Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХП, в редакції від 19.12.1991 року.

Посвідчення видано відповідно до "Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" затвердженого постановою КМ УРСР від 18.06.1991 р. №44. Даний Порядок в частині умов видачі посвідчень потерпілим від наслідків ЧАЕС, категорії 3, без умови проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року не менше 3-х років, діяв до 20.01.1997 року часу прийняття КМУ Постанови №51 "Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

На час перегляду справи, діючим законодавством, що регулює Порядок видачі посвідчень потерпілим від наслідків аварії на ЧАЕС, категорія 3 та законодавством прийнятим після видачі позивачу відповідного посвідчення, посвідчення громадянина (громадянки), яка постійно проживає чи проживала у зоні гарантованого добровільного відселення у 1986-1993 р.р. категорія 3 не скасовувалось, недійсним не визнавалось та заміні не підлягало.

Враховуючи викладене, судом на підставі доказів, що містяться в матеріалах адміністративної справи встановлено, що позивач постійно проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії по 17.11.1987, що свідчить на користь висновку, що початкова величина зниження пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка становить 4 роки, підлягає застосуванню до позивача. Відповідачем вказані обставини не заперечуються.

З огляду на викладене, суд зазначає, що позивач має право на зниження пенсійного віку на 7 років, оскільки він прожив у зоні безумовного (обов"язкового) відселення повних 9 років, з урахуванням початкової величини.

Щодо доводів відповідача про те, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 28.05.1990 по 06.05.1993 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 13.03.1990, оскільки документ оформлений з порушенням (відсутні підстава зарахування на роботу), суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Висновки аналогічного характеру викладені в постановах Верховного Суду від 29 березня 2019 року у справі №548/2056/16-а та від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а.

Таким чином, твердження відповідача про не вірне ведення роботодавцем трудової книжки не може спростовувати факт наявності у позивача страхового стажу з 28.05.1990 по 06.05.1993.

Отже, відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача вказані періоди роботи .

Таким чином, звернувшись у віці 53 роки до відповідача щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку та маючи право на зниження пенсійного віку та страхового стажу на 9 років (з урахуванням початкової величини), суд дійшов висновку, що цих обставин було достатньо для прийняття органом Пенсійного фонду позитивного рішення про призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах.

Подані позивачем документи в сукупності не викликають сумнівів щодо її проживання в зоні безумовного (обов"язкового) відселення та наявності у позивача статусу особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи.

Інших підстав неможливості призначення позивачу пенсії за віком відповідачем не наведено, а тому відмова у призначенні позивачу пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-XII порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення та соціальний захист, а отже є протиправною.

Такі дій мають наслідком визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області № 28 від 06.09.2023 про відмову позивачу у призначенні пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (частина 2 статті 245). У цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом .

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а і з огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд ураховує його при розгляді даної справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивач із заявою про призначення пенсії та необхідними документами звернулася до відповідача 30.08.2023, то пенсія зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ повинна бути призначена позивачу з дня звернення за пенсією.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність обставин, передбачених ст.9 КАСУ, тому належним способом захисту порушених прав позивача є зобов"язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, як орган, що призначає пенсію, призначити пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи", з 30.08.2023.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити .

Сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню солідарно за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7,м. Житомир, Житомирська обл., Житомирський р-н,10003. РНОКПП/), Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області , (вул. Соборна, 7А,м. Кропивницький, Кіровоградська обл., Кропивницький р-н,25009. РНОКПП/) , про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області № 28 від 06.09.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Зобов"язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію з на підставі ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зменшенням пенсійного віку, з 30.08.2023.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос