Справа № 440/15777/23
Суддя: К.І. Клочко
Дата ухвалення: 2024-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 12 лютого 2024 року Справа № 440/15777/23

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клочка К.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області яка полягає у непроведенні виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 06.01.2021 по 23.09.2023 з урахуванням положень п. 1 ст. 117 КЗпП України, яка становить 182 робочих дні;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні Позивача зі служби в поліції з 06.01.2021 по 23.09.2023 з урахуванням положень п. 1 ст. 117 КЗпП України, яка становить 182 робочих дні, виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення за календарний день 540.31 грн * 182 дні 98338,42 грн.(з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

Позовні вимоги мотивовані тим, що станом на дату звільнення позивача зі служби в поліції з ним не проведено повного розрахунку. На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2023 у справі №440/11104/22 та Постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 440/11104/23 відповідачем проведено її виплату лише 23.09.2023. Таким чином, відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 06.01.2021 по 23.09.2023.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, а також вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, витребувано докази.

27 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 та частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 КАС України.

Дослідивши письмові докази, суд установив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

У період з 24 жовтня 2005 року по 06 січня 2021 року позивач проходив службу в органах МВС та Національної поліції.

06 січня 2021 року наказом № 6 о/с Головного управління Національної поліції в Полтавській області було звільнено зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 (черех хворобу) капітана поліції Савченка Олександра Миколайовича дільничого офіцера поліції сектору превенції відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції, 06 січня 2021 року.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року у справі № 440/11104/22 адміністративний ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані 10 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (15 років) за 2019 рік, 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік, 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (16 років) за 2020 рік, 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2020 рік; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 10 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (15 років) за 2019 рік, 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік, 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (16 років) за 2020 рік, 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо внесення відомості до наказу від 06 січня 2021 року № 6 о/с грошової компенсації за невикористані 10 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (15 років) за 2019 рік, 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік, 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (16 років) за 2020 рік, 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2020 рік; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області внести відомості до наказу від 06 січня 2021 року № 6 о/с щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 10 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (15 років) за 2019 рік, 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік, 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (16 років) за 2020 рік, 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2023 року у справі № 440/11104/22 Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - задоволено частково: Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2023 по справі № 440/11104/22 скасовано в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2020 рік; зобов`язання Головного управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби; визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не внесення відомості до наказу № 6 о/с від 06.01.2021 грошової компенсації за невикористані 10 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (15 років) за 2019 рік, 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік, 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (16 років) за 2020 рік, 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учасникам бойових дій, за 2020 рік; зобов`язання Головного управління Національної поліції в Полтавській області внести відомості до наказу № 6 о/с від 06.01.2021 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 10 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (15 років) за 2019 рік, 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік, 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (16 років) за 2020 рік, 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учасникам бойових дій, за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби; прийнято в цій частині постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ; в іншій частині постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.23 залишено без змін.

23.09.2023 відповідачем на виконання судових рішень виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 17566,69 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 22.09.2023 №2834.

Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні суми одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції за весь період затримки з 06.01.2021 по 23.09.2023, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини 7 статті43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

За змістом статей 1, 3 та 4 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України у відповідній редакції) Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України в постанові від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства стосовно поліцейських не врегульований порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на дату звільнення позивача зі служби в поліції) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 "Строки розрахунку при звільненні" КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать до виплати.

Оскільки позивача звільнено зі служби в поліції - 06.01.2021, а виплату належної йому при звільненні суми проведено лише на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2023 у справі №440/11104/23 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 440/11104/23 23.09.2023, суд доходить висновку про порушення відповідачем строку розрахунку при звільненні, встановленого статтею 116 КЗпП України, з вини відповідача.

Статтею 117 "Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні" КЗпП України (у редакції, чинній на момент проведення виплати позивачу належної суми при звільненні зі служби в поліції) встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З аналізу статті 117 КЗпП України слідує, що для роботодавця, з вини якого звільненому працівникові не виплачено у день звільнення належні йому суми, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність у вигляді сплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції в частині виплати компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки на виконання рішення суду.

Рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2002 від 07.05.2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений судовою палатою Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, та у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 160/5393/19, від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20, від 26.05.2021 у справі № 360/1362/20, від 24.06.2021 у справі 520/8054/2020.

Отже, грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної та додаткової відпустки належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений зі служби в поліції відповідно з 06 січня 2021 року, а компенсація за невикористані ним дні щорічної та додаткової відпустки на виконання рішення суду виплачена лише 23 вересня 2023 року, що не заперечується відповідачем.

Таким чином, період з 07 січня 2021 року по 22 вересня 2023 року є періодом затримки Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області розрахунку при звільнені ОСОБА_1 .

За таких підстав, суд дійшов висновку, що Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Щодо визначення розміру середнього заробітку, що належить сплатити позивачу за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п. 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

При цьому, критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських визначає Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженні Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260.

З аналізу приписів Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Відповідно до довідки управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Полтавській області № 1477/115/29/10/01-2023 від 24.10.2023 року, позивачу у листопаді 2020 року нараховано грошове забезпечення за 30 календарних днів у розмірі 13941,96 грн., у грудні 2020 року нараховано грошове забезпечення за 31 календарних днів у розмірі 19017,03 грн.

Таким чином середньоденна заробітна плата складає 540,31 грн. (13941,96+19017,03)/(31+30) .

Отже, розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку (з 07 січня 2021 року по 22 вересня 2023 року) становить 98336,42 грн. (182 днів х 540,31 грн.).

Разом з тим, за певних умов суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах; співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

При цьому, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Так, у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності.

Під час здійснення відповідних розрахунків та застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування Верховний Суд виходив з того, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум розмір середнього заробітку зменшується пропорційно (у відсотках) розміру невиплачених сум (з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків). Тобто розмір невиплачених належних звільненому працівникові сум (у відсотках) має відповідати пропорційному розміру середнього заробітку сум (у відсотках) за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема, від 23.12.2020 у справі №825/1732/17, від 29.12.2020 у справі №520/11337/18 та від 21.04.2021 у справі №360/3574/19, від 10.02.2022 у справі №580/2264/20.

Судом встановлено, що відповідно до довідки 19.09.2022 № 1299/115/29/09/01/2022 одноразова грошова допомога при звільненні позивачу виплачена у розімрі 101151,30 грн. Крім того, довідкою про розмір нарахованого та виплаченого грошовго забезпечення за січень 2021 року зазначено, що позивачу за січень 2021 року виплачено грошове забезпечення у розмірі 2698,46 грн.

Таким чином, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат у 2021 року склав 121406,45 грн. (101151,30+2698,46+17556,69), з яких частка суми доплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки, виплаченого за рішенням суду (17556,69 грн.), становить 14,46% : (17556,69 грн. * 100 / 121406,45 грн.).

Враховуючи принцип співмірності між розміром недоплаченої суми та розміром суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також правові висновки Верховного Суду, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вважає пропорційним, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 14219,45 грн. = (14,46 % від 98336,42 грн. (182 днів х 540,31 грн.) - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (але не більш як за шість місяців)), а не в сумі 98338,42 грн., як просить позивач у позові.

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

За таких обставин, суд вважає належним та необхідним способом захисту порушеного права позивача визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 січня 2021 року по 22 вересня 2023 року у розмірі 14219,45 грн. (чотирнадцять тисяч двісті дев`ятнацять гривень сорок п`ять копійок), з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Отже, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 19.02.2021 у справі № 820/3072/18.

На підтвердження факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу ним надано ордер на надання правової допомоги серії ВІ № 1113936, договір про надання правової допомоги № б/н від 01.12.2022, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 13.10.2023, Акт прийому- передачі наданих юридичних послуг від 13.11.2023, квитанцію № б/н від 13.11.2023.

Оцінивши обставини цієї справи та надані позивачем докази у їх сукупності, суд, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу в цій справі у розмірі 3000,00 грн.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Полтавській області () про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 січня 2021 року по 22 вересня 2023 року у розмірі 14219,45 грн. (чотирнадцять тисяч двісті дев`ятнадцять гривень сорок п`ять копійок), з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з складення повного судового рішення.

.

Суддя К.І. Клочко