Справа № 320/6056/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2024-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року № 320/6056/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Леонтовича А.М., за участю секретаря судового засідання Остапець Д.І.,

представника позивача Зудінова О.О.

представника відповідача Отроди Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, у якому просить суд:

- визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 09 серпня 2022 року №534 о/с у частині, якою припинено державну службу та звільнено згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України;

- поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 15 серпня 2022 року по день постановлення рішення за наслідками розгляду цього спору.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

В обґрунтування позову з урахуванням заяви про зміну підстав позову позивачка посилається на Конституцію України, закон України «Про державну службу», Кодекс Законів про працю України та зазначає, що її безпідставно звільнено з державної служби у зв`язку із скороченням штату без скорочення чисельності, оскільки замість скорочення штату у відповідача відбулось перейменування посад, в тому числі посади позивача; стверджує, що подавала відповідачу заяви про переведення на іншу рівнозначну посаду, проте такі заяви відповідачем не розглянуто; також стверджує, що їй не було запропоновано для працевлаштування всі рівнозначні вакантні посади, що існували на момент попередження про звільнення, а також вакантну посаду, що з`явилась в період від дня попередження про наступне звільнення до дня звільнення з роботи.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначив, що позивач не відмовлялась від запропонованих їй вакантних посад, жодних письмових заяв відповідного змісту не робила, актів, протоколів тощо про відмову від посад відповідачем не складалось.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у відзиві на заяву про зміну підстав позову. Вказував, що позовну заяву подано до адміністративного суду з пропуском місячного строку для звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України; заперечував наявність у нього обов`язку запропонувати позивачу всі наявні на момент попередження вакантні посади, а також вказував, що Законом України «Про державну службу» не передбачено можливості повторного пропонування вакантних посад, в тому числі тих, які стали вакантними на час видання наказу про звільнення з державної служби; заперечував факт подання позивачем заяв про переведення на іншу рівнозначну посаду; вважав, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Кодексу Законів про працю України.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Підтвердив, що заяви, акти, протоколи тощо, що фіксують факт відмови позивача від запропонованих посад не складались. Просив у задоволенні позову відмовити, оскільки підстави для його задоволення відсутні.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Позивачка у строк та спосіб, викладений в ухвалі, усунула недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 27.03.2023 відрито провадження по справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 24.04.2023.

24.04.2023 у судове засідання не прибув відповідач. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, явку свого представника до суду не забезпечив. Суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи у зв`язку з неявкою відповідача на 22.05.2023.

22.05.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив на підставі ч. 2 ст. 223 КАС України, для підготовки сторонами відповіді на відзив та заперечень, оголосити перерву на 27.06.2023

27.06.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив на підставі ч. 2 ст. 223 КАС України, у зв`язку з витребуванням у відповідача додаткових доказів оголосити перерву на 03.08.2023.

03.08.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив на підставі ч. 2 ст. 223 КАС України, для надання відповідачем доказів оголосити перерву на 28.08.2023.

28.08.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив на підставі ч. 2 ст. 223 КАС України, у зв`язку з витребуванням у відповідача доказів та пояснень оголосити перерву на 21.09.2023.

21.09.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив закрити підготовче засідання та призначити справу для розгляду по суті на 06.11.2023.

06.11.2023 адміністративна справа №320/6056/23 знята з розгляду у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. Наступне судове засідання призначено на 05.12.2023.

05.12.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив на підставі ч. 2 ст. 223 КАС України, для надання відповідачем додаткових доказів оголосити перерву на 30.01.2024.

30.01.2024 у судове засідання прибули сторони.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 з 01.03.2022 по 12.08.2022 проходила державну службу на посаді головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління МВС Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.07.2022 №414 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС» затверджено Перелік змін у штатах МВС, згідно з яким, зокрема в Департаменті внутрішнього аудиту загальною чисельністю 47 штатних одиниць скорочено 14 посад з одночасним введенням 14-ти посад, в тому числі, реорганізовано відділ аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій - 4 посади, замість якого створено відділ аудиту якості виконання контрольно-наглядових функцій - 4 посади.

Загальна штатна чисельність апарату Міністерства внутрішніх справ України у кількості 1000 штатних одиниць внаслідок зазначених організаційно-штатних змін залишилась незмінною, про що свідчить штатний розпис апарату МВС на 2022 рік, затверджений 07.02.2022 із змінами, затвердженими 07.07.2022.

У зв`язку з організаційно-штатними змінами згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.07.2022 №414 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС» позивачці надіслано на її відомчу електронну адресу у відомчій електронній веб-пошті «Зімбра» перелік наявних на день попередження вакантних посад, про що відповідачем складено протокол про доведення інформації або документів до відома ОСОБА_1 від 07.07.2022.

11.07.2022 позивачці вручено письмове попередження про наступне вивільнення та ознайомлення з наявними вакансіями, у зв`язку з отриманням якого позивачка висловила прохання надати їй повний перелік вакантних посад державної служби в апараті МВС.

Листом від 03.08.2022 №Д-861/22 засобами відомчої електронної веб-пошти «Зімбра» позивачу надіслано на її відомчу електронну адресу відомості про вакантні посади державної служби категорій «Б» та «В» в апараті МВС станом на 03.08.2022, до яких включено 125 посад державної служби категорії «В» та 44 посади державної служби категорії «Б, а всього 169 вакансій.

В той же день 11.07.2022, нею особисто передано директору Департаменту внутрішнього аудиту МВС Погорелому Я.П. заяву про призначення на посаду головного спеціаліста відділу аудиту якості виконання контрольно-наглядових функцій управління внутрішнього аудиту сфер, у яких МВС забезпечує формування державної політики Департаменту внутрішнього аудиту.

У зв`язку з неотриманням відповіді на заяву про призначення на посаду від 11.07.2023 позивачка засобами відомчої електронної веб-пошти « ІНФОРМАЦІЯ_1 » надіслала на відомчі електронні адреси директора Департаменту персоналу ОСОБА_2 та Державного секретаря МВС ОСОБА_3 заяву від 08.08.2022 про призначення на вказану посаду.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.08.2022 №534 о/с «По апарату Міністерства» державну службу позивачки припинено та звільнено її з посади головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління МВС Департаменту внутрішнього аудиту з 12.08.2023 згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності.

Позивачка, не погодившись із наказом про звільнення, звернулась до суду з цим позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 3 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 5-1 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частин другої та третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII в редакції, що чинна момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №889-VIІI) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 87 Закону №889-VIII визначені підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті Закону підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (частина третя статті 87 Закону №889-VIII).

Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України установлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

VI. Оцінка суду

Предметом розгляду цієї справи є правомірність звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України.

Судом встановлено, що 11.07.2022 позивачку було попереджено про наступне звільнення та запропоновано ознайомитись з наявними вакансіями. В той же день, позивачка подала заяву про призначення на посаду головного спеціаліста відділу аудиту якості виконання контрольно-наглядових функцій управління внутрішнього аудиту сфер, у яких МВС забезпечу формування державної політики Департаменту внутрішнього аудиту.

09.08.2022 позивачку звільнено з посади головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління МВС Департаменту внутрішнього аудиту з 12.08.2023 згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності.

Перевіряючи наявність підстав для звільнення, суд має надати оцінку змісту організаційно-штатних змін на предмет того, чи мали вони наслідком скорочення штату або чисельності працюючих.

Суд не оцінює процедуру вивільнення, якщо буде встановлено, що фактично організаційно-штатних змін, які б потягнули скорочення штату чи чисельності працюючих, не відбулося.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 15 листопада 2022 року у справі №347/525/20 та від 27 березня 2023 року у справі №200/11213/19.

Згідно з частиною першою статті 1 та пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, а посада державної служби визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Таким чином, обов`язковою ознакою скорочення посади державної служби є наявність перерозподілу повноважень та відповідних їм посадових обов`язків за посадою державної служби між іншими посадами державної служби або встановлення державним органом відсутності подальшої необхідності здійснення відповідних повноважень.

Дослідивши у судовому засіданні судом надану відповідачем копію Положення про Департамент внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 24.02.2020 №168, суд дійшов висновку, що запровадження організаційно-штатних змін згідно з наказом відповідача від 06.07.2022 №414 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС» не призвело ні до зміни завдань, функцій та повноважень Департаменту внутрішнього аудиту, в якому проходила державну службу позивачка, ні до зміни повноважень та відповідних їм посадових обов`язків за посадою позивачки.

На переконання суду, вказані обставини свідчать, що надані відповідачем докази у їх сукупності не доводять скорочення штату стосовно посади позивачки, водночас свідчать про те, що відбулась лише зміна назви такої посади, а саме: посаду головний спеціаліст відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління МВС Департаменту внутрішнього аудиту перейменовано на посаду головний спеціаліст відділу аудиту якості виконання контрольно-наглядових функцій управління внутрішнього аудиту сфер, у яких МВС забезпечує формування державної політики Департаменту внутрішнього аудиту.

Оцінюючи доводи відповідача про відсутність у МВС обов`язку пропонувати позивачці всі наявні на момент попередження про наступне звільнення рівнозначні посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей державного службовця, а також відповідні вакантні посади, що з`явились в період від попередження про наступне звільнення до дня звільнення, суд виходить з такого.

Частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII визначено дві і умови, за наявності хоча б однієї з яких суб`єкт призначення отримує право на звільнення державного службовця з посади на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, а саме:

1) у суб`єкта призначення відсутня можливість запропонувати державному службовцю відповідні посади, під якими розуміються рівнозначні та як виключення нижчі посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей державного службовця;

2) відмова державного службовця від переведення на запропоновану посаду.

Тлумачення приписів частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, за якого суб`єкт призначення може пропонувати або може не пропонувати державному службовцю вакантні посади під час процедури реорганізації входить в протиріччя з верховенством права та засадами конституціоналізму.

Адже суб`єкт владних повноважень є носієм саме повноважень, а не прав, і за їх здійснення несе відповідальність. До того ж, принцип верховенства права вимагає максимально мінімізувати свободу розсуду виконавчої влади.

При тлумаченні й застосуванні частини третьої статті 87 Закону №889-VIII необхідно розуміти, що правомірне рішення це не будь-який бажаний для керівника державної служби варіант поведінки в рамках цього Закону, а лише той, який сприятиме належній реалізації підлеглими працівниками права на працю та доступу до державної служби.

Відтак, свобода розсуду означає не свободу вибору керівника державної служби кого звільнити, а кого залишити (перевести) на державній службі, а означає лише оптимальне застосування закону для досягнення цілей, встановлених у ньому. Такого оптимального застосування закону не буде, якщо керівник державної служби не запропонує працівнику всіх наявних вакантних посад. Якщо відповідні вакансії є у наявності, то у керівника державної служби є лише один вид правомірної поведінки - запропонувати такі посади працівнику.

Таким чином, частина третя статті 87 Закону №889-VIII встановлює саме обов`язок керівника державної служби в державному органі одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII пропонувати державному службовцю рівнозначні посади. Відповідні повноваження не є дискреційними.

Правові висновки щодо наявності у суб`єкта призначення обов`язку пропонувати інші рівнозначні посади державної служби або, як виняток, нижчі посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, врахувавши при цьому переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №640/12871/20 та від 30 листопада 2022 року у справі №640/15797/21.

Суд враховує вказані правові висновки в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду щодо виконання власником обов`язку із працевлаштування працівника у зв`язку з реорганізаційними заходами, що міститься в постанові від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, згідно з яким, власник є таким, що виконав цей обов`язок, якщо запропонував працівникові роботу, яка існувала не тільки на день попередження про наступне вивільнення, але і на день звільнення.

Справедливість та застосовність правової позиції щодо наявності такого обов`язку до правовідносин, врегульованих частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, також підтримано Верховним Судом в пунктах 64, 67, 68 постанови від 10 листопада 2022 року №640/24023/21.

Отже, суб`єкт призначення має запропонувати державному службовцю, посада якого скорочується, всі наявні вакантні посади відповідно до його професійної підготовки та професійних компетентностей, незалежно від того, в якому структурному підрозділі проходить службу такий державний службовець.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №640/9980/20, від 26 травня 2022 року справі №240/1941/20, від 03 червня 2020 року у справі №808/685/16, від 13 лютого 2020 року у справі №810/1564/17, від 08 травня 2019 року у справі №806/1175/17.

Судом досліджені копії списків вакантних посад по апарату МВС станом на 03.08.2022, до яких включено 125 посад державної служби категорії «В» та 44 посади державної служби категорії «Б, а всього 169 вакансій.

Разом з тим, порівняльний аналіз штатного розпису відповідача на 2022 рік (зі змінами) та табелів обліку використання робочого часу за серпень 2022 року свідчить, що кількість таких вакантних посад дорівнювала 187.

На виконання протокольної ухвали суду від 05.12.2023 про витребування реєстру електронної кореспонденції, відповідачем надано лист Департаменту інформатизації МВС від 18.12.2023 №60944 «Про надання інформації» щодо надсилання з відомчої електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_2 на відомчі електронні адреси Державного секретаря Лубковича Ю.О. та директора Департаменту персоналу ОСОБА_2 заяви з додатками від 08.08.2022 стосовно призначення на вакантні посади в апараті Міністерства внутрішніх справ України.

Також згідно з вказаним листом, у зв`язку із введенням Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 воєнного стану в Україні та згідно з рекомендаціями щодо протидії кіберзагрозам, архів службової електронної поштової скриньки директора Департаменту персоналу за 2022 рік було знищено. Архів електронної поштової скриньки Державного секретаря Лубковича Ю.О. видалено адміністратором у зв`язку з його звільненням.

Заперечуючи факт направлення позивачкою засобами відомчої електронній веб-пошти « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на відомчі електронні адреси Державного секретаря Лубковича Ю.О. та директора Департаменту персоналу ОСОБА_2 заяви з додатками від 08.08.2022 стосовно призначення на вакантні посади в апараті Міністерства внутрішніх справ України, відповідач належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень не надав. Матеріали справи таких доказів також не містять.

Окрім цього, суд звертає увагу, що в переліку запропонованих позивачці посад, відсутня посада головного спеціаліста відділу нормативно-методологічного забезпечення та проведення експертиз управління контрольно-методичної роботи і проведення експертиз Департаменту з питань режиму та службової діяльності, яка стала вакантною з 09 серпня 2022 року, що підтверджується витягом з наказу відповідача від 01.08.2022 №511.

Будь-яких доводів щодо наявності об`єктивних перешкод для працевлаштування позивачки на цій посаді відповідачем не наведено, а судом не встановлено.

При цьому, суд зазначає, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного ст. 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у ст. 43 Конституції України, а тому недотримання відповідачами гарантій, передбачених Законом №889-VIII, призвело до порушення гарантованого Конституцією України права позивачки на працю.

В той же час, на переконання суду, відповідач, приймаючи рішення про звільнення позивачки, обрав найбільш несприятливі наслідки для неї, хоча мав можливість сприяти реалізації її права на переведення.

Отже, приймаючи оскаржений наказ про звільнення позивачки, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Обов`язковою умовою виникнення у суб`єкта призначення права на звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) є відмова такого державного службовця від переведення на запропоновану посаду.

У судовому засіданні представником відповідача підтверджено відсутність факту відмови позивачки від запропонованих посад, а наявні в матеріалах справи докази підтверджують наявність у позивачки волевиявлення на продовження державної служби.

При вирішенні цієї справи суд приходить до висновку, що під час процедури реорганізації, яка супроводжується скороченням чисельності працівників або штату, відповідач не повинен вжив всіх заходів для того, щоб працевлаштувати осіб в межах можливостей.

Водночас, суд враховує, що звільнень не оминути, однак дії роботодавця неможливо підтвердити належними та допустимими доказами, що він справді вживав заходів для працевлаштування осіб з урахуванням, зокрема, переважного права на залишення на роботі, а також кваліфікаційних вимог до посади, позаяк в цій справі йдеться про державну службу.

Згідно із ст. 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У цій справі, суд вважає за необхідне підкреслити, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного ст. 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у ст. 43 Конституції України, а тому недотримання відповідачами гарантій, передбачених Законом №889-VIII, призвело до порушення гарантованого Конституцією України права позивача на працю.

Відповідно п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України", в якому Суд зазначив, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абз. 7 п. п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 07.07.2004 №14-рп/2004).

З огляду на це Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Крім того, одним із критеріїв правомірності рішення, у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України, є його обґрунтованість.

Реалізація згаданого конституційного принципу відповідальності суб`єктів владних повноважень, як органів, що здійснюють функції держави, знайшли своє відображення у вимогах до прийнятих ними рішень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки на момент попередження про звільнення, так і на момент звільнення позивачки, відповідач мав реальну можливість запропонувати та перевести позивачку на іншу вакантну посаду з огляду на те, що такі вакантні посади були, у суду відсутні підстави вважати, що при прийнятті спірного наказу про звільнення позивачки було дотримано критерію обґрунтованості.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 6 КАС України та ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про державну службу" державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів, зокрема, верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави; законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження; прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України; стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Згідно п. "а" ч. 2 ст. 9 Міжнародної організації праці №158 "Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця" 1982 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №3933-XII від 04.02.1994, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 №475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Отже, з урахуванням викладеного, оскільки звільнення позивачки відбулось з порушенням приписів частини третьої статті 87 Закону №889-VIII та без дотримання відповідачем закріплених статтею 5-1 КЗпП України гарантій забезпечення права громадян на працю, зокрема, права на сприяння у збереженні роботи, наслідком якого є спірний наказ про звільнення позивачки, суд дійшов висновку про визнання такого наказу протиправним та скасування наказу Міністерства внутрішніх справ України від 09 серпня 2022 року №534 о/с у частині, якою припинено державну службу та звільнено згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України.

Надаючи правову оцінку обраного позивачкою способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до ч.1 статті 235 Кодексу законів про працю України вказано, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Враховуючи протиправність звільнення позивачки, суд дійшов висновку про необхідність поновлення позивачки на посаді головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України.

Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з такого.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100).

Згідно з підпунктом «з» пункту 1 Порядку №100 цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу працівника.

За змістом пункту 2 Порядку №100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з наданою відповідачем довідкою від 03.05.2023 №1053 позивачці за 23 робочих дня, відпрацьованих протягом червня-липня 2022 року (двох місяців, що передували місяцю звільнення з роботи), нараховано заробітну плату в загальному розмірі 38 719,88 грн.

Таким чином, у відповідності з пунктом 8 Порядку №100 середньоденна заробітна плата позивачки дорівнює 1683,47 грн (38719,88 грн : 23 робочих дня).

Тривалість вимушеного прогулу позивачки починаючи з 15 серпня 2022 року по 30 січня 2024 року включно становить 382 робочих дня.

Таким чином, розмір належного до стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 643 085,54 грн. (382 робочих дні * 1683,47 грн.)

Частиною восьмою статті 235 КЗпП України встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи наведені приписи до негайного виконання слід допустити рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на державній службі на посаді головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України та в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Щодо доводів відповідача про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску позивачкою місячного строку для звернення до адміністративного суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає таке.

У відповідності з частинами першою другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності з частинами першою та шостою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Відкриваючи провадження в цій адміністративній справі ухвалою від 27.03.2023, суд виходив з того, що позивачкою в заяві від 22.03.2023 про усунення недоліків позовної заяви наведені переконливі аргументи, які підтверджені належними доказами, що свідчать про поважність причин пропуску строку на звернення з позовом до суду.

Разом з цим, наведені доводи відповідача не спростовують аргументів позивача. З огляду на вказане, суд має всі підстави для визнання поважними причини пропуску та поновлення строку звернення до суду позивачці.

Обґрунтованих підстав для задоволення заяви відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у суду немає.

VII. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIII. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Доказів понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 09 серпня 2022 року №534 о/с у частині, якою припинено державну службу та звільнено згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України.

Поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 15 серпня 2022 року по 30 січня 2024 року у розмірі 343 975,72 грн.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання : АДРЕСА_1 ) на посаді головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України (, місцезнаходження: 02232, м. Київ, вул. Закревського, 20, офіс 5) та в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання : АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 09 лютого 2024 р.