Справа № 480/6200/23
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2024-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 р.Справа № 480/6200/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Юрченко Д.С.

представника позивача - Пєтухова А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.09.2023, (головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко, повний текст складено 27.09.23 року) по справі № 480/6200/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати дії військової частини НОМЕР_1 протиправними, у зв`язку з відмовою у погодженні рапорту ОСОБА_1 на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, згідно абз. 12 п.п. г, п. 2, ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 погодити рапорт на звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з перебуванням на утриманні ОСОБА_1 трьох і більше дітей віком до 18 років, згідно абз. 12 п.п. г, п. 2, ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призваного під час мобілізації, шляхом видачі наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , виховує трьох неповнолітніх дітей, одну спільну дитину від шлюбу та двох дітей ОСОБА_2 від іншого шлюбу, призваний на військову службу під час мобілізації та проходить її у Військовій частині НОМЕР_1 . У березні 2023 р. він звернувся до відповідача із рапортом, в якому просив його звільнити з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Однак, відповідач безпідставно відмовив у звільненні, чим порушив права ОСОБА_1 .

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не вірно надано оцінку доказам по справі, зокрема показам свідка ОСОБА_2 , яка підтвердила в суді, що позивач утримує трьох неповнолітніх дітей. Вказані обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вказує, що обов`язок підтвердження правомірності прийнятих рішень згідно ст. 77 КАС України покладається на відповідача. Водночас, Військова частина НОМЕР_1 не надала доказів, що підтверджують утримання неповнолітніх дітей, які проживають із позивачем, саме рідним батьком.

Судом не враховано пояснення свідку ОСОБА_2 в суді , яка підтвердила, що батько її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 не приймає участь в їх утриманні та вихованні, аліментів не сплачує, що також підтверджується довідкою Роменського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області, що свідчить про не утримання ОСОБА_3 своїх неповнолітніх дітей.

Вказує про необґрунтоване неврахування судом свідчень ОСОБА_2 з огляду на те, що остання є дружиною позивача, оскільки ст. 65 КАС України визначено, що свідком може бути будь-яка особа, якій відомі обставини, що належить з`ясувати у справі.

Також, вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідачем безпідставно відмовлено у погодженні рапорту позивача на звільнення з огляду на необхідність надання довідки, виданої органом місцевого самоврядування через центр надання адміністративних послуг за місцем проживання заявника, оскільки надання такої довідки не передбачено чинним законодавством. В свою чергу, позивачем надавались інші документи, які надавали йому право на звільнення за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Крім того, зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме врахування відзиву на позов, поданого відповідачем з пропуском строку за відсутності поважних підстав такого пропуску, не застосування правових висновків Верховного Суду з приводу застосування норм права у подібних правовідносинах.

Військова частина НОМЕР_1 (далі - відповідач) подала відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст.308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 27.04.2022 є військовослужбовцем Збройних Сил України, призваний під час загальної мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу начальника Роменського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 27.04.2022 № 85, військовим квитком серії НОМЕР_2 , довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 10.06.2022 (а.с. 13, 39-42).

З 20.08.2021 по цей час позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 від якого має спільну дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з дружиною та трьома неповнолітніми дітьми, має право на пільги , передбачені законодавством України для багатодітних сімей, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , свідоцтво про народження № НОМЕР_4 , довідка про склад сім`ї, копія посвідчення. (а.с. 14, 17,22,23).

Батьком двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 відповідно (а.с. 15-16).

11.03.2023 ОСОБА_1 подав відповідачу рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі абз. 12 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з утримуванням трьох дітей до 18 років. До рапорту додав: копії паспорта ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , свідоцтва про шлюб, свідоцтв про народження, посвідчення багатодітної сім`ї, довідку про склад сім`ї (а.с. 18).

19.05.2023 Військова частина НОМЕР_1 не погодила рапорт на звільнення, посилаючись на те, що підставою для звільнення військовослужбовця на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" є перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років. Сам факт наявності у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років може бути підставою для звільнення під час дії особливого періоду, але не під час воєнного стану.

Підтвердженням факту утримання дитини одним з батьків або опікуном є довідка, видана органом місцевого самоврядування через центр надання адміністративних послуг за місцем проживання заявника або рішення суду, яке набрало законної сили.

З доданих до рапорту документів вбачається, що батьком двох неповнолітніх дітей є ОСОБА_3 , який зобов`язаний утримувати своїх дітей в силу ст. 180 СК України. Натомість, обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає батьків, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що вітчим може надавати матеріальну допомогу (а.с. 19).

Позивач, не погодившись з вказаними діями відповідача, звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набув права на звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з огляду на відсутність доказів перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) обумовлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до абз. 12 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відповідно до ч.1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 180 СК України).

Згідно з ч.1 ст. 260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України).

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із відмовою відповідача звільнити позивача з військової служби.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказав на те, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, оскільки не врахував підтвердження належними доказами перебування його на утриманні трьох дітей віком до 18 років та не доведення відповідачем зворотнього.

Судом встановлено, що за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби відповідач повідомив про відсутність підстав для його звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Підставою для відмови відповідач зазначив про те, що батьком двох дітей є ОСОБА_3 , який зобов`язаний утримувати їх в силу ст. 180 СК України. Натомість, обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає батьків, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що вітчим може надавати матеріальну допомогу

Отже, для вирішення питання наявності підстав для звільнення позивача на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII необхідним є підтвердження перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Як вірно встановлено судом першої інстанції позивач є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , проживає разом з дитиною, дружиною ОСОБА_2 та її неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), батьком яких є ОСОБА_3 , що вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , свідоцтвами про народження №№ НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 відповідно.

Доказів того, що батько неповнолітніх дітей ОСОБА_3 позбавлений батьківських прав, ухиляється від утримання дітей, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України).

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_2 , має право на участь у вихованні цих дітей (за умови проживання однією сім`єю).

При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2023 у справі № 160/11228/23.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби не додав доказів на підтвердження того, що рідний батько ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не утримує своїх дітей, або ці діти не мають діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати або наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання.

Вказані обставини зазначено відповідачем як підстави для відмови у задоволенні поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби.

Надана позивачем довідка про склад сім`ї, видана виконавчим комітетом Роменської міської ради Сумської області від підтверджує лише факт реєстрації позивача з дружиною та дітьми в жилому приміщенні, проте не є належним доказом в підтвердження факту утримання ОСОБА_1 зазначених осіб. (а.с.23)

Посвідчення про наявність прав на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей серії БС № 391496 (строком дії до 08.04.27) також не є доказом перебування на утриманні позивача неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а підтверджує лише проживання разом з ними та їх виховання, що не є тотожним утриманню.

Надана позивачем довідка Роменського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області від 01.06.2023 про відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення аліментів з ОСОБА_3 , на яку посилається апелянт як на підставу утримання саме ним двох дітей, свідчить про відсутність матеріальних вимог до батька дітей від ОСОБА_2 , та не є доказом ухилення батька від утримання дітей.

Колегія суддів враховує пояснення ОСОБА_2 дружини позивача, надані в суді першої інстанції в якості свідка, яка зазначила про перебування її та дітей на утриманні у позивача ОСОБА_1 .

Разом з тим, зазначені пояснення свідка не можуть бути єдиним та достатнім доказом, що підтверджує факт перебування на утриманні ОСОБА_1 трьох дітей.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що обов`язок на підтвердження правомірності прийнятих рішень згідно ст. 77 КАС України покладається на відповідача.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що гарантованому у ч.2 ст. 77 КАС України обов`язку доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності кореспондують вимоги ч.1 ст. 77 КАС України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з рапортом, не надав належних доказів наявності правових підстав застосування до нього пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наведених обставин у справі правильним є висновок суду першої інстанції щодо правомірності відмови відповідача з підстав її відповідності критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме врахування відзиву на позов, поданого з порушенням встановленого судом строку.

Водночас, колегія суддів зауважує, що згідно ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Наявність таких порушень встановлюється судом апеляційної інстанції, однак визначальним є те, що наявність встановлення такого роду порушень може бути підставою для скасування рішення суду виключно за умови, що таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, суд апеляційної інстанції у кожному конкретному випадку повинен встановити не тільки сам факт наявності порушення норм процесуального права, а й вплив такого порушення на ухвалення судового рішення, тобто те, що саме це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У цьому разі доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права шляхом врахування відзиву на позов, поданого з порушенням встановленого судом строку знайшли своє підтвердження, проте таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Крім того, вказані порушення не є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення згідно ст. 317 КАС України.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду . Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 по справі № 480/6200/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді О.В. Присяжнюк С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 12.02.2024 року