Справа № 320/15317/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2024 року № 320/15317/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Служби безпеки України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась Служба безпеки України (далі по тексту також позивач, СБУ) з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту також відповідач, ВПВР ДДВС), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову від 03.04.2023 державного виконавця ВПВР ДДВС у виконавчому провадженні №67306599 про накладення на позивача штрафу у розмірі 10200,00 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що дії відповідача щодо накладення штрафу спірною постановою не відповідають фактичним обставинам та не узгоджуються із положеннями законодавства, посилаючись на зазначення державним виконавцем у резолютивній частині постанови, що судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді не виконане з вини ДПС України.

На думку позивача відповідач, керуючись положеннями частини першої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» та відкривши виконавче провадження постановою від 28.10.2021, повинен був здійснити дії з перевірки виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді не пізніше 02.11.2021 та, відповідно не пізніше цієї дати винести постанову про накладення штрафу на позивача. Оскільки такі дії відповідачем вчинені не були, позивач дійшов висновку про порушення державним виконавцем процедури прийняття оскаржуваної постанови, що є підставою для її скасування.

Позивач стверджує, що відповідачем при прийнятті оскаржуваної постанови не досліджено усі обставини справи, не встановлено вину боржника, прийнято її з порушенням строку на прийняття, а фактичні обставини свідчать про виконання позивачем судового рішення шляхом видання наказу від 30.12.2020 №1831-ОС/дск про зарахування у розпорядження Центрального управління СБУ ОСОБА_1 з 24.10.2014 по 24.01.2015 по посаді заступника начальника управління, звільнивши його з посади заступника начальника управління начальника відділу. Крім того, Міністерство юстиції України листом від 14.06.2021 повідомило позивача про вилучення з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомостей щодо ОСОБА_1 . Позивач зауважив, що позивача було звільнено з військової служби відповідно до поданого ним рапорту наказом від 17.07.2015 №619-ОС/дск та виключено зі списків особового складу наказом від 06.08.2015 з 07.08.2015.

Позивач стверджує про відсутність у нього можливості іншим способом виконати судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді з огляду на його звільнення за поданим ним рапортом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позивач у наданих до суду поясненнях повідомив, що фактичною обставиною, яка ускладнювала виконання рішення суду у справі №823/1295/15ДСК є звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключення його зі списків особового складу за поданим ним рапортом про звільнення. Оскільки таке звільнення не було предметом позову у межах справи №823/1295/15ДСК, відсутня можливість усунути таку перешкоду встановленням або зміною порядку чи способу виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі на електронну адресу, про що свідчать довідка про доставку електронного листа, сформована програмним забезпеченням Діловодство спеціалізованого суду.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Постановою державного виконавця ВПВР ДДВС від 28.10.2021 відкрито виконавче провадження №67306599 з примусового виконання виконавчого листа №823/1295/15 ДСК, виданого 19.10.2021 Кіровоградським окружним адміністративним судом, про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління СБУ в Черкаській області з 23.10.2014. Боржник - СБУ, стягувач ОСОБА_1 . У постанові зазначено про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

Постановою державного виконавця ВПВР ДДВС від 03.04.2023 ВП №67306599 за невиконання рішення суду без поважних причин на СБУ накладено штраф у розмірі 10200,00 грн.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цієї постанови, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі по тексту - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до частини шостої статті 26 Закону №1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення регламентовано положеннями частин першої - третьої статті 63 Закону №1404-VIII, згідно частини першої якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 75 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Наведене в сукупності свідчить про те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин.

При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Суд зауважує, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що не виконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішенням про накладення штрафу має бути встановлено факт не виконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону № 1404-VІІІ, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 №554/13475/15-ц.

Тобто, поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2022 у справі № 640/4699/20, поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа «Сук проти України»).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Таким чином, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом №1404-VIII на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом № 1404-VIII заходи в межах встановлених повноважень.

Судом встановлено, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі №823/1295/15 ДСК адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Голови Служби безпеки України від 23.10.2014 №10/12-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Черкаській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Черкаській області з 23.10.2014.

Зобов`язано Службу безпеки України надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади».

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Черкаській області допущено до негайного виконання.

Зобов`язано Службу безпеки України надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади».

Постановою державного виконавця ВПВР ДДВС від 28.10.2021 відкрито виконавче провадження №67306599 з примусового виконання виконавчого листа №823/1295/15 ДСК, виданого 19.10.2021 Кіровоградським окружним адміністративним судом про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління СБУ в Черкаській області з 23.10.2014.

Зі спірної постанови від 03.04.2023 ВП №67306599 про накладення штраф за невиконання рішення суду без поважних причин вбачається, що підставою для її винесення зазначено невиконання станом на 03.04.2023 рішення суду про поновлення поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Черкаській області з 23 жовтня 2014 року, з вини Державної фіскальної служби України».

Відповідно до витягу з наказу Голови СБУ від 30.12.2020 №1831-ОС/дск по особовому складу на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі №823/1295/15 скасовано наказ Голови СБУ від 23.10.2014 №10/12-ос в частині зарахування підполковника ОСОБА_1 у розпорядження начальника Управління СБУ в Черкаській області по посаді заступника начальника управління відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та за підпунктом «б» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ та звільнення його з посади заступника начальника управління начальника відділу Управління СБУ в Черкаській області.

Відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ зараховано в розпорядження за підпунктом «б» пункту 48 (у зв`язку з проведенням організаційних заходів згідно з розпорядженням Центрального управління СБУ від 08.01.2014 №1/ДСК) з 24.10.2014 до 24.01.2015 начальника Управління СБУ в Черкаській області підполковника ОСОБА_1 по посаді заступника начальника управління зі збереженням раніше встановлених розмірів надбавок, доплат і преміювання згідно з Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців СБУ, затвердженого наказом СБУ №35/ДСК-2008, звільнивши його з посади заступника начальника начальника відділу.

Водночас суд зауважує, що наказ Голови СБУ від 30.12.2020 №1831-ОС/дск не відповідає резолютивній частині судового рішення у справі №823/1295/15 та наказу Голови СБУ від 30.12.2020 №1831-ОС/дск.

Позивач зазначає про відсутність у нього можливості виконати судове рішення іншим способом, ніж шляхом прийняття наказу Голови СБУ від 30.12.2020 №1831-ОС/дск, у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з військової служби на підставі поданого ним рапорту у 2015 році.

З матеріалів справи вбачається, що 17.07.2015 ОСОБА_1 подано рапорт про звільнення його з військової служби в СБ України відповідно до підпункту «г» пункту 63 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Наказом СБУ від 17.07.2015 ОСОБА_1 звільнено з військової служби.

Наказом СБУ від 06.08.2015 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу з 07.08.2015.

Суд зазначає, що положеннями статті 33 Закону №1404-VIII боржнику надано право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

За заявою стягувача виконавець може відстрочити або розстрочити виконання рішення (крім судового рішення), за наявності обставин, передбачених частиною першою цієї статті, про що виносить відповідну постанову.

За наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Процесуальні питання, пов`язані з відстроченням і розстроченням виконання, зміною чи встановленням способу і порядку виконання судового рішення врегульовано також положеннями статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З наведених положень слідує, що сторони виконавчого провадження у випадку наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим мають право звернутися до суду з відповідною заявою.

Проте, позивач, зазначаючи про відсутність у нього правових підстав для виконання судового рішення в інший спосіб, ніж шляхом винесення наказу від 30.12.2020 №1831-ОС/дск з огляду на звільнення ОСОБА_1 з військової служби за поданим ним рапортом у 2015 році, правом на звернення до суду із відповідною заявою про зміною чи встановленням способу і порядку виконання судового рішення не звертався, рішення суду, яке набрало законної сили в межах резолютивної частини не виконав.

При цьому, у наданих позивачем поясненнях зазначено про наявність фактичної обставини, яка ускладнювала виконання судового рішення у справі №823/1295/15 ДСК поданого ОСОБА_1 рапорту від 17.07.2015 про звільнення з військової служби.

Суд відхиляє доводи СБУ про позбавлення суду можливості усунення такої перешкоди встановленням або зміною способу виконання чи порядку виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді, оскільки прийняття рішення щодо наявності чи відсутності підстав для встановлення або зміни способу або порядку виконання рішення відноситься до виключної компетенції суду, а не сторони виконавчого провадження.

Суд критично ставиться до доводів позивача про відсутність можливості звернутися до суду у порядку статті 378 КАС України з огляду на обов`язок негайно виконати судове рішення з огляду на їх необґрунтованість та суперечливість наданих ним пояснень, оскільки СБУ, зазначаючи про наявність фактичної обставини, яка ускладнювала його виконання, перебираючи на себе повноваження суду, вказує про неможливість встановлення або зміни способу виконання чи порядку виконання рішення.

Доводи позивача щодо невідповідності спірної постанови законодавчо встановленим критеріям з огляду на накладення штрафу на СБУ за винні дії Державної фіскальної служби України відхиляються судом з огляду на їх недоведеність та необґрунтованість, оскільки боржником у виконавчому провадженні є саме СБУ, а не Державна фіскальна служба України, що не заперечується позивачем та підтверджується матеріалами справи. Водночас, допущення технічної описки в описовій частині спірної постанов державним виконавцем не може слугувати підставою для визнання її протиправною та скасування.

Також судом не приймаються до уваги доводи позивача щодо вчинення державним виконавцем дій з перевірки виконання судового рішення поза межами встановлених статтею 63 Закону №1404-VIII строків, оскільки такі дії державного виконавця не є предметом спору у цій справі.

Крім того, імперативно закріплений за державним виконавцем частиною першою статті 63 Закону №1404-VIII обов`язок перевірити виконання рішення, яке підлягає негайному виконанню боржником, не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження не зобов`язує державного виконавця виносити постанову про накладення на боржника штрафу у той же день.

Таким чином, у зв`язку з невідповідністю наданого позивачем наказу від 30.12.2020 №1831-ОС/дск резолютивній частині судового рішення у справі №823/1295/15, за відсутності жодних інших доказів виконання означеного судового рішення у порядку та спосіб, визначені судом, суд дійшов висновку про правомірне застосування до СБУ спірною постановою штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя Дудін С.О.