Справа № 600/7763/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

12 лютого 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/7763/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши клопотання Головного управління ДПС у Чернівецькій області про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Чернівецькій області від 05.12.2022 року №12-5412, яким визначено податкове зобов?язання за 2016 рік з податку на нерухоме, відмінне від земельної ділянки майно у розмірі 27 799,54 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Чернівецькій області від 06.12.2022 року №12-5412, яким визначено податкове зобов?язання за 2019 рік з податку на нерухоме, відмінне від земельної ділянки майно у розмірі 1 605,97 грн.

Ухвалою суду від 20 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Від Головного управління ДПС у Чернівецькій області до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

В обґрунтування вказаного клопотання зазначено, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду із даною позовною заявою про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень. Відповідач зазначає, що позивач отримав оскаржувані податкові повідомлення-рішення 09 січня 2023 року, а з позовом про визнання їх протиправними та скасування звернувся до суду 07 грудня 2023 року. У зв`язку з наведеним, відповідач просив суд залишити позов ОСОБА_1 без розгляду.

Від представника позивача до суду надійшли заперечення щодо клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у яких, з урахуванням заяви про поновлення строку звернення до суду, поданої позивачем разом з позовною заявою, вказувала, що про існування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень позивачу стало відомо лише 06 грудня 2023 року зі змісту позову про стягнення податкового боргу. Просила суд поновити їй строк звернення до суду.

Розглянувши подане відповідачем клопотання та заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема, шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яка відповідно до частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України може бути подана в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі №160/11673/20 судом касаційної інстанції сформулювало такий правовий висновок: Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поряд з цим суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 року по справі №140/1770/19 міститься такий висновок щодо застосування статті 102 та 56 Податкового кодексу України (пункт 99 судового рішення): «Строк давності у 1095 днів, встановлений статтею 102 ПК України, поширюється, зокрема, на право контролюючого органу щодо проведення перевірки та самостійного визначення суми грошових зобов`язань (пункт 102.1); стягнення податкового боргу (пункт 102.4); право платника податків на подання заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування (пункт 102.5); право платника податків на оскарження в суді податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу (пункт 56.18 статті 56)».

При цьому у пункті 101 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 року по справі №140/1770/19 зазначено про те, що норма пункту 56.18 статті 56 ПК України, встановлюючи спеціальні строки звернення до суду, є відсильною до статті 102 цього Кодексу та регулює виключно правовідносини щодо оскарження податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу.

Отже, Великою Палатою Верховного Суду фактично констатовано, що строк давності у 1095 днів поширюється на право платника податків на оскарження в суді податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені контролюючим органом 05 та 06 грудня 2022 року.

При цьому відповідач з посиланням на відомості рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення стверджував, що про ці рішення позивач дізналася 09 січня 2023 року.

Проте такі твердження суд оцінює критично, адже наявне у справі рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, на яке посилається відповідач, не містить жодних ідентифікаційних даних отримувача листа, а містить лише підпис не встановленої особи, що не може слугувати належним підтвердженням отримання податкових повідомлень-рішень саме ОСОБА_1 .

Водночас, згідно наявних у справі матеріалів, позивач стверджувала, що 22.12.2022 року вона виїхала за межі України, на підтвердження чого надано копію свого закордонного паспорту з відповідними відмітками, а тому вона не отримувала надісланих їй відповідачем податкових повідомлень-рішень.

Також позивач зазначала, що про оскаржувані у цій справі рішення вона дізналася лише 06 грудня 2023 року з позовної заяви податкового органу про стягнення податкового боргу, яка наявна у матеріалах справи.

Указаних доводів позивача відповідачем у поданому клопотанні не спростовано.

Ним не доведено суду на підставі належних та достовірних доказів того, що позивач отримала та знала про оскаржувані у цій справі рішенні до 06 грудня 2023 року.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, а тому подане ним клопотання про залишення позову без розгляду задоволенню не підлягає.

Крім цього, суд зауважує, що відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини, у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.

Так, у справі Bellet v. France рішення від 04 грудня 1995 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, як свідчить позиція Європейського Суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

З огляду на викладене та керуючись статтями 122, 240, 241, 248, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Чернівецькій області про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лелюк