Справа № 520/24996/23
Суддя: Єгупенко В.В.
Дата ухвалення: 2024-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2024 р. № 520/24996/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Владислава Єгупенка,

розглянувши у приміщенні суду в м. Харкові у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 ), Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Харкова (вул. Садова, буд. 16, м. Харків, 61002). про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним позовом, в якому позивач просив визнати протиправними дії Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Харкова, а саме, мобілізацію ОСОБА_1 та зарахування до особового складу в/ч НОМЕР_2 на підставі положень Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу» від 28.02.2022 р. Визнати протиправною бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , а саме, відмову ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі положень Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 звільнити ОСОБА_1 , з військової служби на підставі положень Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Київським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Харкова допущено протиправні дії, а саме, мобілізація та зарахування позивача до особового складу в/ч НОМЕР_2 на підставі положень Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу», командуванням військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , на думку позивача, допущено протиправну бездіяльність, а саме, відмову ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі положень Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідачем - Військовою частиною НОМЕР_1 надано відзив на адміністративний позов, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 - військовослужбовець ЗСУ, молодший сержант, командир відділення спеціального зв`язку взводу зв`язку роти зв`язку військової частини НОМЕР_1 , здобувач вищої освіти (студент) 3 курсу бакалаврату денної форми навчання факультету прокуратури Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (IV рівень акредитації).

У 2021 позивач вступив до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (IV рівень акредитації) на факультет прокуратури (до січня 2022 р. - інститут прокуратури та кримінальної юстиції) на денну форму навчання, термін навчання - з 01.09.2021 по 30.06.2025 рр.

Як убачається з витягу із послужного списку позивача, 28.02.2022 згідно Указу Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 р. позивач був призваний на військову службу за мобілізацією на особливий період; зарахований співробітником військової частини НОМЕР_2 наказом командира від 28.02.2022 №43 дск; 01.07.2022 зарахований співробітником в/ч НОМЕР_2 наказом командира №29-РСт від 01.07.2022; з 10.11.2022 позивач зарахований начальником апаратного взводу в/ч НОМЕР_1 наказом ГЗСУ №571-РС від 10.11.2022; з 17.12.2022 командиром відділення спеціального зв`язку зводу зв`язку роти зв`язку в/ч НОМЕР_1 згідно наказу командира №49-РС від 17.12.2022.

В адміністративному позові зазначено, що влітку 2022 року позивач звернувся з письмовим рапортом до командира в/ч НОМЕР_2 з проханням звільнити його з військової служби у зв`язку з тим, що позивач є студентом 1 курсу денної форми навчання Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого. До рапорту було додано довідку від 05.07.2022 р. № 126-0601-648 про те, що позивач є студентом 1 курсу бакалаврату денної форми навчання факультету прокуратури Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого.

Зокрема, позивач у рапорті доводив, що є студентом денної форми навчання, а тому не підлягає мобілізації згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21 жовтня 1993 р., тому він підлягає звільненню з військової служби.

Як стверджує позивач, відповідачем у задоволенні вимог, викладених у рапорті було усно відмовлено, рапорт не прийняли, мотивуючи відмову відсутністю підстав для звільнення позивача з військової служби. Також, позивач зазначив, що відповідач послався на те, що його вже мобілізовано, тому говорити про те, що він не підлягав мобілізації, є вже недоцільним та запізно повертатися до цього питання.

3 17 грудня 2022 р. у зв`язку з переводом до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) позивач зайняв посаду командира відділення спеціального зв`язку взводу зв`язку роти зв`язку військової частини НОМЕР_1 згідно наказу № 49-РС від 17.12.2022 р.

23 серпня 2023 р. позивач звернувся з рапортом до командування військової частини НОМЕР_3 з проханням звільнити його, молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення спеціального зв`язку взводу зв`язку роти зв`язку, з військової служби на підставі того, що він є здобувачем вищої освіти (студентом) 3 курсу бакалаврату денної форми навчання факультету прокуратури Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (IV рівень акредитації) відповідно до частині 4 пункту 2 підпункту г) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 р. (в редакції від 28.06.2023 р.), статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21 жовтня 1993 р. (зі змінами станом на 28.06.2023).

У рапорті позивач вказав, що «звільнення з військової служби під час дії як особливого періоду (підпункт г пункту 1 частини 4 статті 26), так і у воєнний час (підпункт г пункту 2 частини 4 статті 26) здійснюється « ... через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)»; що здобуття позивачем вищої освіти за денною формою навчання Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого є поважною причиною та підставою для звільнення з військової служби, тому що здобувачі вищої освіти за денною формою навчання не підлягають призову на військову службу. Як здобувач вищої освіти денної форми навчання позивач не може одночасно бути студентом денної форми навчання та військовослужбовцем, тому він не бажає продовжувати військову службу та бажає звільнитись з неї.

До рапорту позивач додав: Довідку з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про навчання ОСОБА_1 на денній формі 3 курсу факультету прокуратури з зазначенням термінів навчання 1 вересня 2021 30 червня 2025 рр. від 21.08.2023 р. № 126-0601-1235; Довідку з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про успішне навчання ОСОБА_1 та своєчасне складання сесій за період 2021-2023 рр. від 21.08.2023 р. № 126-0601-1233; Витяг з індивідуального навчального плану здобувача ОСОБА_1 з зазначенням дат складання навчальних предметів та оцінками від 21.08.2023 р. №126-0601-1234 за весь період навчання; Копію студентського квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , виданого у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого.

24 серпня 2023 р. позивача ознайомили під підпис з резолюцією, що йому відмовлено в задоволенні по суті його рапорту тому, що в Законі України «Про військовий обов`язок та військову службу» є вичерпний перелік сімейних обставин для звільнення з військової служби, а навчання не є підставою для звільнення, тому підстави для звільнення відсутні.

Також, позивач зазначає, в усній формі відповідачем йому було доведено, що він своєчасно не скористався своїм правом на відстрочку як здобувач вищої освіти денної форми навчання, тому втратив це право і більше не має такого права, і відповідно не підлягає звільненню з військової служби. Крім того, позивачу також порадили перевестись на заочну форму навчання в університеті.

З відмовою у задоволенні рапорта та відмовою у наявності підстав для звільнення з військової служби позивач не погодився, що стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частинами третьою та сьомою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Пунктом 253 Указу Президента від 10 грудня 2018 року №1153/2008 «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (далі по тексту - Указ №1153/2008) передбачено, що призови на військову службу військовозобов`язаних у воєнний час проводяться територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, а резервістів - командирами військових частин на підставі указів Президента України.

Початком проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період є день, визначений статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до пункту 4 частини першої та абзацу першого частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається, зокрема, день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно із пунктом 20 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався. Так, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Крім того, 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань Законом України від 03 березня 2022 року №2105-ІХ затверджений Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» (далі по тексту - Указ №69/2022).

Відповідно до пункту 1 Указу №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - мобілізація).

Водночас, правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно із частиною п`ятою статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.

Абзацом першим пункту 252 Указу №1153/2008 передбачено, що у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду проводиться призов на військову службу військовозобов`язаних і резервістів, за винятком осіб, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також прийом громадян на військову службу за контрактом.

Відповідно до абзаців першого та другого частини другої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають, зокрема, здобувачі фахової вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Матеріалами справи підтверджено, що у 2021 позивач вступив до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (IV рівень акредитації) на факультет прокуратури (до січня 2022 р. - інститут прокуратури та кримінальної юстиції) на денну форму навчання, термін навчання - з 01.09.2021 по 30.06.2025 рр.

28.02.2022 р. позивач був мобілізований згідно Указу Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 р. та зарахований співробітником військової частини НОМЕР_2 , ВОС 105777А у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно наказу командира в/ч НОМЕР_2 № 43 дск від 28.02.2022 для проходження військової служби.

В адміністративному позові зазначено, що влітку 2022 року позивач звернувся з письмовим рапортом до командира в/ч НОМЕР_2 з проханням звільнити його з військової служби у зв`язку з тим, що позивач є студентом 1 курсу денної форми навчання Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого. До рапорту було додано довідку від 05.07.2022 р. № 126-0601-648 про те, що позивач є студентом 1 курсу бакалаврату денної форми навчання факультету прокуратури Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого.

Зокрема, позивач у рапорті доводив, що є студенти денної форми навчання, а тому не підлягає мобілізації згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21 жовтня 1993 р., тому він підлягає звільненню з військової служби.

Як стверджує позивач, відповідачем у задоволенні вимог, викладених у рапорті було усно відмовлено, рапорт не прийняли, мотивуючи відмову відсутністю підстав для звільнення позивача з військової служби. Також, позивач зазначив, що відповідач послався на те, що його вже мобілізовано, тому говорити про те, що він не підлягав мобілізації, є вже недоцільним та запізно повертатися до цього питання.

3 17 грудня 2022 р. у зв`язку з переводом до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) позивач зайняв посаду командира відділення спеціального зв`язку взводу зв`язку роти зв`язку військової частини НОМЕР_1 згідно наказу № 49-РС від 17.12.2022 р.

23 серпня 2023 р. позивач звернувся з рапортом до командування військової частини НОМЕР_3 з проханням звільнити його, молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення спеціального зв`язку взводу зв`язку роти зв`язку, з військової служби на підставі того, що він є здобувачем вищої освіти (студентом) 3 курсу бакалаврату денної форми навчання факультету прокуратури Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (IV рівень акредитації) відповідно до частині 4 пункту 2 підпункту г) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 р. (в редакції від 28.06.2023 р.), статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21 жовтня 1993 р. (зі змінами станом на 28.06.2023).

У рапорті позивач вказав, що «звільнення з військової служби під час дії як особливого періоду (підпункт г пункту 1 частини 4 статті 26), так і у воєнний час (підпункт г пункту 2 частини 4 статті 26) здійснюється « ... через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)»; що здобуття позивачем вищої освіти за денною формою навчання Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого є поважною причиною та підставою для звільнення з військової служби, тому що здобувачі вищої освіти за денною формою навчання не підлягають призову на військову службу. Як здобувач вищої освіти денної форми навчання позивач не може одночасно бути студентом денної форми навчання та військовослужбовцем, тому він не бажає продовжувати військову службу та бажає звільнитись з неї.

До рапорту позивач додав: Довідку з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про навчання ОСОБА_1 на денній формі 3 курсу факультету прокуратури з зазначенням термінів навчання 1 вересня 2021 30 червня 2025 рр. від 21.08.2023 р. № 126-0601-1235; Довідку з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про успішне навчання ОСОБА_1 та своєчасне складання сесій за період 2021-2023 рр. від 21.08.2023 р. № 126-0601-1233; Витяг з індивідуального навчального плану здобувача ОСОБА_1 з зазначенням дат складання навчальних предметів та оцінками від 21.08.2023 р. №126-0601-1234 за весь період навчання; Копію студентського квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , виданого у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Пунктом 253 Указу Президента від 10 грудня 2018 року №1153/2008 «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (далі по тексту - Указ №1153/2008) передбачено, що призови на військову службу військовозобов`язаних у воєнний час проводяться територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, а резервістів - командирами військових частин на підставі указів Президента України.

Початком проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період є день, визначений статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до пункту 4 частини першої та абзацу першого частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається, зокрема, день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно із пунктом 20 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Відповідно до пункту 1 Указу №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - мобілізація).

Водночас, правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно із частиною п`ятою статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.

Абзацом першим пункту 252 Указу №1153/2008 передбачено, що у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду проводиться призов на військову службу військовозобов`язаних і резервістів, за винятком осіб, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також прийом громадян на військову службу за контрактом.

Відповідно до абзаців першого та другого частини другої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають, зокрема, здобувачі фахової вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Дослідженням матеріалів справи судом встановлено, що у 2021 позивач вступив до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (IV рівень акредитації) на факультет прокуратури (до січня 2022 р. - інститут прокуратури та кримінальної юстиції) на денну форму навчання, термін навчання - з 01.09.2021 по 30.06.2025 рр.

Отже, на час мобілізації позивача, він був студентом денної форми навчання.

Окрему суд звертає увагу на той факт, що позивач зарахований на перший курс у 2021 році, тобто задовго до введення воєнного стану в Україні та затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію", що в свою чергу виключає наявність у позивача умислу здобуття вищої освіти з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 5 Закону України «Про вищу освіту», здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії/доктор мистецтва.

Молодший бакалавр - це освітній або освітньо-професійний ступінь, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти і присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньої програми, обсяг якої становить 120 кредитів ЄКТС. Для здобуття освітнього ступеня молодшого бакалавра на основі фахової передвищої освіти заклад вищої освіти має право визнати та перезарахувати кредити ЄКТС, максимальний обсяг яких визначається стандартом вищої освіти.

Згідно з ч. 1 ст. 24 цього ж Закону, освітня діяльність у сфері вищої освіти провадиться закладами вищої освіти, закладами фахової передвищої освіти (з підготовки фахівців ступенів молодшого бакалавра та бакалавра) та науковими установами (з підготовки фахівців ступенів магістра та/або доктора філософії) на підставі ліцензій, що видаються центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки, відповідно до закону.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Відповідно до пункту 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, зокрема, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Таким чином, обов`язок щодо перевірки наявності підстав для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу покладено на відповідні районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 28.02.2022 №43 ДСК, солдата ОСОБА_1 , який перебуває на військовому обліку у Київському районному міста Харкова територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки призначено на посаду співробітника військової частини, зараховано до списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 28.02.2022.

Так, Київський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки м. Харкова ( АДРЕСА_3 ) був залучений в якості другого відповідача в адміністративній справі №520/24996/23 ухвалою суду від 06.12.2023, як суб`єкт, на якого, у даному випадку, покладено обов`язок щодо перевірки наявності підстав для відстрочки позивача від призову під час мобілізації на військову службу.

Другого відповідача вказаною ухвалою суду було зобов`язано не пізніше строку для подання відзиву на адміністративний позов надати суду усі матеріали, що були або мали бути взяті ними до уваги при прийнятті рішення, вчиненні дії, з приводу яких подано позов, у тому числі докази на підтвердження перевірки наявності або відсутності підстав у ОСОБА_1 для одержання відстрочки від призову за мобілізацією.

Попереджено другого відповідача, що будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Київським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Харкова копію ухвали від 06.12.2023 було отримано 18 грудня 2023 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Проте, другим відповідачем не надано суду відзиву на адміністративний позов разом із витребуваними ухвалою суду доказами. Про причини неподання вказаних документів Київським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Харкова не повідомлено.

Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 2 КАС України, а саме у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як зазначалося, станом на час мобілізації позивач мав статус здобувача фахової вищої освіти, а тому не підлягав призову на військову службу під час мобілізації відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Кабінет Міністрів України 23 лютого 2022 року постановою №154 затвердив Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі по тексту - Положення №154), пунктом 1 якого встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно з пунктом 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема, здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до пункту 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, зокрема, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Таким чином, обов`язок щодо перевірки наявності підстав для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу покладено на відповідні районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, а тому Київський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки міста Харкова мав перевірити наявність чи відсутність підстави у позивача для одержання відстрочки від призову за мобілізацією.

Проте, всупереч положенням ст.ст.73, 74, 77 КАС України другим відповідачем до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ним владних, управлінських функцій щодо перевірки наявності або відсутності підстав для відстрочки позивача від призову під час мобілізації на військову службу.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач, будучи обізнаним про наявність в нього права на відстрочку, погодився вступити до лав ЗСУ в добровільному порядку.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що дії Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Харкова, які полягають у мобілізації ОСОБА_1 з 28.02.2022 р., є протиправними.

Щодо решти позовних вимог, суд зазначає наступне.

В Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

За змістом ст.ст.17 і 65 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу, обов`язком кожного громадянина України. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч.6 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відтак, у силу спеціального застереження у сфері військової справи обставини необхідності постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), хворими батьками повинні підтверджуватись саме відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії, а обставини необхідності постійного стороннього догляду за хворою дитиною до 18 років повинні підтверджуватись саме відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії.

За правилами п.233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №548-ХIV передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Відносини з приводу розгляду звернень військовослужбовців додатково деталізовані нормами Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України (затверджена наказом міністерства оборони України від 28.12.2016р. №735, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23.01.2017р. за №94/29962; далі за текстом - Інструкція №735).

Згідно з п.1 розділу ІІІ Інструкції №375 посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.

Відповідно до п.2 розділу ІІІ Інструкції №375 рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне й правильне рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів щодо поновлення порушених прав громадян.

За правилами п.5 розділу ІІІ Інструкції №375 звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.

Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

Як то згадано у п.7 розділу ІІІ Інструкції №375, відповідь за результатами розгляду звернення обов`язково дається тим органом військового управління, військовою частиною, які його отримали і до компетенції яких входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління, командиром військової частини.

Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції №375 визначено, що рішення про відмову в задоволенні вимог або прохань, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, які вживались органом військового управління, військовою частиною для перевірки цього звернення. Якщо давалася усна відповідь, то складається відповідна довідка, яка додається до матеріалів перевірки звернення.

Згідно з п.12.1 розділу ХІІ Інструкції №170 звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Відповідно до п.12.11 розділу ХІІ Інструкції №170 перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Як то указано у п.14.10 розділу XIV Інструкції №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Також п.5 Додатку №19 до Інструкції №170 указано, що у разі звільнення військовослужбовця через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Приписами п.225 Положення №1153/2008 визначено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється: 1) у мирний час та під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 1 частини четвертої, пунктами 1, 2 частини п`ятої, пунктами 1, 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них, а також командувачами видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України; у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами, крім військовослужбовців, які обіймають посади номенклатури призначення Міністра оборони України, - Головнокомандувачем Збройних Сил України та командиром військової частини НОМЕР_6 ; у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Міністром оборони України; у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військовому званні - Президентом України; 2) під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_6 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського; у військових званнях до бригадного генерала (коммодора) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Головнокомандувачем Збройних Сил України; у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Міністром оборони України; у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військовому званні - Президентом України.

У розумінні ст.1 Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За визначенням ст.1 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022р. № 62/2022 «Про введення воєнного стану в України» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (затверджено Законом України від 24.02.2022р. № 2102-IX), який наразі триває.

Визначення поняття воєнний стан міститься в ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», згідно якого воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України Указом Президента України від 24.02.2022р. №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (далі мобілізація). Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Позивач у спірних правовідносинах проходить службу саме під час дії правового режиму воєнного стану і ці обставини учасниками справи не заперечуються.

З матеріалів справи судом встановлено, що 23.08.2023 позивач звернувся з рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 з проханням звільнити його з військової служби на підставі того, що він є здобувачем вищої освіти (студентом) 3 курсу бакалаврату денної форми навчання факультету прокуратури Національного юридичного університету імені Я. Мудрого відповідно до ч.4 пп 2 п.г ст.26 ЗУ України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Так, повноваження на прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби належать командиру Військової частини військової частини НОМЕР_1 , що узгоджується із дійсним змістом п.225 Положення №1153/2008.

Відтак, усі матеріали рапорту позивача від 23.08.2023 підлягали обов`язковій передачі саме до указаного суб`єкта права без попереднього прийняття жодних інших рішень або вчинення діянь поза межами власної управлінської компетенції відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

Суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 було вчинено управлінське волевиявлення не у формі відмови (у розумінні вчинку суб`єкта владних повноважень), а у формі протиправної бездіяльності з приводу непередачі матеріалів рапорту позивача від 23.08.2023 компетентному суб`єкту права командиру Військової частини НОМЕР_1 для прийняття рішення по суті порушеного питання.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах відповідач військова частина НОМЕР_1 не забезпечив дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк вчинив протиправну бездіяльність з приводу непередачі рапорту позивача від 23.08.2023 стосовно звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що позивач є здобувачем вищої освіти (студентом) 3 курсу бакалаврату денної форми навчання факультету прокуратури Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого до командира Військової частини НОМЕР_1 .

Так, за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписамист.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

При цьому, суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки: «Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.»; «Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивача, у даному випадку, буде зобов`язання відповідача військову частину НОМЕР_1 передати матеріали рапорту позивача від 23.08.2023 стосовно звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що позивач є здобувачем вищої освіти (студентом) 3 курсу бакалаврату денної форми навчання факультету прокуратури Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого - до командира Військової частини НОМЕР_1 для прийняття рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 ), Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Харкова (вул. Садова, буд. 16, м. Харків, 61002) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Харкова, які полягають у мобілізації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України з приводу непередачі матеріалів рапорту ОСОБА_1 стосовно звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що позивач є здобувачем вищої освіти (студентом) 3 курсу бакалаврату денної форми навчання факультету прокуратури Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого - до командира Військової частини НОМЕР_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України передати матеріали рапорту ОСОБА_1 від 23.08.2023 стосовно звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що позивач є здобувачем вищої освіти (студентом) 3 курсу бакалаврату денної форми навчання факультету прокуратури Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого - до командира Військової частини НОМЕР_1 для прийняття рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Харкова за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 2147,20 грн. (дві тисячі сто сорок сім гривень 20 копійок) - по 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) з кожного окремо.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Владислав ЄГУПЕНКО