Справа № 420/14845/23
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2024-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/14845/23

Перша інстанція: суддя Білостоцький О.В.,

повний текст судового рішення

складено 14.11.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2021 року по 31.05.2023 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2021 року по 31.05.2023 року включно в сумі 136667,00 грн. відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.03.2021 року її було виключено зі списків особового складу та знято зі всіх видів грошового забезпечення.

Водночас, при звільненні позивачу не було нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2015 рік, та з 2017 року по 2020 рік. Вказана виплата відповідачем була здійснена 03.12.2021 року. Крім того, позивачу під час проходження військової служби також не виплачувалась в повному обсязі сума індексації її грошового забезпечення. Вказані виплати відповідачем були здійснені лише 18.11.2022 року та 01.06.2023 року. Отже, як стверджує позивач, вона має право на отримання від відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати коштів до дня фактичного здійснення розрахунку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2021 року по 16.09.2021 року включно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2021 року по 16.09.2021 року включно у розмірі 34710,21 грн..

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_1 також подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №49 від 15.03.2021 року старшину ОСОБА_1 , головного сержанта роти зв`язку батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення виключено зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу під час проходження військової служби не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2015 рік, та з 2017 року по 2020 рік.

Не погоджуючись із вказаною бездіяльністю відповідача, позивач звернулась до суду із позовною заявою.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року по справі №420/13968/21 було задоволено позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2015 рік та з 2017 року по 2020 рік, виходячи із грошового забезпечення за станом на день звільнення.

Згідно наявного платіжного доручення №1999 у матеріалах справи, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року по справі №420/13968/21 позивачу 03.12.2021 року було нараховано та виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки у розмірі 24889,96 грн..

Крім того, позивачу у період проходження військової служби не в повній мірі нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення, з огляду на що, позивач була змушена звернутися до відповідача із заявою про перерахунок та виплату вказаної індексації.

Водночас, відповідач виплату індексації грошового забезпечення позивача не здійснив, та зазначив, що у межах фінансового ресурсу у військової частини не було можливості виплати індексації грошового забезпечення.

Не погоджуючись із вищезазначеним, позивач звернулась до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 року по справі №420/11641/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 31.12.2015 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно.

Відповідно до наявного платіжного доручення №2819 у матеріалах справи, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 року по справі №420/11641/21 позивачу 18.11.2022 року було виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 4015,99 грн..

Не погоджуючись із розміром виплаченої їй індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду від 04.01.2022 року, позивач повторно звернулась до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.01.2023 року по справі №420/17385/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січня 2008 року.

Як вбачається з наявної платіжної інструкції №303 у матеріалах справи, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.01.2023 року по справі №420/17385/22 позивачу 01.06.2023 року було виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 61442,68 грн..

Тобто остаточний розрахунок з позивачем було здійснено саме 01.06.2023 року, чого відповідачем у справі не заперечувалось. Крім того, як стверджує позивач, повідомлення про надходження коштів у вищезазначену дату є фактом, що свідчить про несвоєчасний остаточний розрахунок військової частини з позивачем у період з 16.03.2021 року по 31.05.2023 року, тобто за 807 календарних днів.

Не погоджуючись із протиправною бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2021 року по 31.05.2023 року включно, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на день звільнення позивача зі служби (15.03.2021 року), відповідачем не було проведено з нею розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексації грошового забезпечення, а також грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2015 рік та з 2017 року по 2020 рік, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, судом першої інстанції враховано висновки Верховного Суду зі спірного питання щодо застосування статті 117 КЗпП України, висловленої у постанові від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19.

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року у справі №320/1263/19.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, індексацію грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу військової частини.

З матеріалів справи встановлено, що оскільки станом на день звільнення позивача зі служби (15.03.2021 року), відповідачем не було проведено з нею розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексації грошового забезпечення, а також грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2015 рік та з 2017 року по 2020 рік, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що військовою частиною НОМЕР_1 було проведено остаточний розрахунок з позивачем 01.06.2023 року.

Отже, індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, індексація грошового забезпечення, та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років, на які позивач мала право, що підтверджено рішеннями суду, повинні бути виплачені у день звільнення позивача із військової служби, а факт несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Водночас, судова колегія враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, від 12.08.2020 року у справі №400/3151/19 та ряду інших.

Отже, в рамках даного спору суду необхідно було визначити розмір відповідальності роботодавця, передбачений статтею 117 КЗпП, виходячи з розміру суми індексації та розміру грошової компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка має двох або більше дітей віком до 15 років, які відповідач виплатив позивачу із запізненням.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку №100).

Згідно з п.2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу у добровільному порядку при звільненні у березні 2021 року було нараховано та сплачено 117752,33 грн..

Крім того, як вбачається з картки особового рахунку військовослужбовця, яка видана на ім`я ОСОБА_1 , з січня 2021 року та лютого 2021 року загальною нарахованою сумою грошового забезпечення позивача є 25639,60 грн..

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 434,56 грн., у розрахунку 25639,60 грн. / 59 день (кількість календарних днів у січні 2021 року та лютому 2021 року).

Період затримки виплати сум при звільнені складає 807 календарних днів, та обраховується з 16.03.2021 року (перший день після звільнення позивача зі служби) по 31.05.2023 року включно (останній день затримки перед днем остаточного розрахунку) (за попередньою редакцією КЗпП України).

Як вже зазначено вище, починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

З урахуванням положень ст.117 КЗпП у редакції Закону №2352-IX, вся сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 79959,04 грн. (434,56 грн. (середньоденний заробіток) х 184 днів (кількість днів затримки розрахунку)).

Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 року по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Також, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Враховуючи вищевикладену правову позицію, судом першої інстанції вірно зазначено, що повна сума розрахунку при звільненні позивача повинна була становити 208080,88 грн. (117752,33 грн. (сплачені при звільненні позивачу згідно довідки щодо виплачених грошових коштів) + 65438,59 грн. (несвоєчасна виплачена індексація грошового забезпечення) + 24889,96 грн. (грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки).

За таких обставин, недоплачена сума індексації грошового забезпечення (65438,59 грн.) та грошової компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки (24889,96 грн.), разом сума у розмірі 90328,55 грн. складає 43,41% від загальної суми належній позивачці розрахунку при звільненні (208080,88 грн.), що обраховується таким чином: (90328,55 грн. / 208080,88 грн.) х 100%.

Таким чином, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 43,41% розраховується наступним чином: 434,56 (середньоденний заробіток позивача) х 184 (дні затримки розрахунку, враховуючи 6-місячний термін встановлений ст.117 КЗпП України) х 43,41% та дорівнює 34710,21 грн., про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції керуючись Порядком №100, та посилаючись на правову позицію, викладену, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 року в справі №761/9584/15-ц і від 30.11.2020 року в справі №480/3105/19, застосував принцип співмірності та зменшив визначений позивачем розмір відповідного відшкодування.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька