Справа № 160/30047/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2024 рокуСправа №160/30047/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0-0403 від 16.03.2023р., -

УСТАНОВИВ:

16.11.2023р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача №0-0403 від 16.03.2023р.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що за оспорюваним вищенаведеним податковим повідомленням-рішенням їй було визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2022 рік, в сумі 40982,50 грн. (нежитлову будівлю загальною площею 1261 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), яке вона вважає протиправним, оскільки вона є членом ФГ «Нінель», вказане нерухоме майно використовується нею в межах сільськогосподарських потреб (сховище для зернових культур та олійних культур) у відповідності до вимог ст.1 Закону України «Про фермерське господарство», яке займається виробленням товарної сільськогосподарської продукції (вирощуванням зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур), що підтверджено рішенням про державну реєстрацію потужності від 23.02.2022р., повідомленням про об`єкти оподаткування форми №20-ОПП, п.п.4.3.7, п.8.2 Статуту ФГ «Нінель», а також експертним висновком АС1 №2320809 від 27.07.2023р. про те, що дана будівля має код 1271.9 та відноситься до Будівлі сільськогосподарського призначення за державним класифікатором будівель та споруд ДК 018:2000, а, відповідно, позивач вважає, що вона має право на пільгу, передбачену п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України та посилається і на правову позицію Верховного Суду, викладену у його постанові від 01.10.2019р. у справі №0340/1905/18. У відповіді на відзив, позивач додатково вказала, що, будучи членом згаданого фермерського господарства, об`єдналася зі своїм чоловіком ОСОБА_2 для ведення спільного сімейного фермерського господарства та використовує вище вказану будівлі для сільськогосподарських потреб (сховище для зернових та олійних культур) згідно ст.3 Закону України «Про фермерське господарство». (а.с.1-3, 90-91).

Ухвалою суду від 11.12.2023р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 09.01.2023р., а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.71).

Наведена ухвала суду була отримана відповідачем через електронний кабінет 11.12.2023р. та особисто під розписку 19.12.2023р., що підтверджується відповідними довідками про доставку електронних листів та розпискою відповідача (а.с.73-75).

На виконання вищезазначених вимог ухвали суду, 21.12.2023р. відповідачем до канцелярії суду подано відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог повністю посилаючись на те, що позивачка є власником нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1261,0 кв.м. згідно даних Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно з 16.02.2004р., однак, позивач не є фізичною особою-підприємцем, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, на обліку як фізична особа-підприємець у відповідача не перебуває, таких доказів не додано, відсутні і докази, що позивач у 2022 році займалася сільськогосподарською діяльністю, передаченою КВЕД та здійснювала реалізацію сільськогосподарської продукції, тому відповідач вважає, що позивач не відноситься до сільськогосподарських товаровиробників, у зв`язку із чим підстави для застосування до позивача податкової преференції за п.п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України за 2022 рік були відсутні. Отже, на думку відповідача, відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Окрім того, відповідач у відзиві посилається і на правові позиції Верховного Суду, викладені у його постановах, зокрема, від 11.04.2023р. у справі №380/18104/21 та у справі №380/2434/20 (а.с.76-78).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 09.02.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянці України ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлова будівля (будівля свинарника-відгодівельника) загальною площею 1261 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 - з 16.02.2004р., що підтверджується, копією паспорту позивачки, копією свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , копією Витягу про реєстрацію права власності за №2837224, копією розпорядження №5-Р від 19.02.2016р. про перейменування вулиць, а також відомостями із Державного реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.6,48-49,88-89).

16.03.2023р. Головним управлінням ДПС у Дніпропетровські області було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» за №0-0403 за яким згідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України позивачці визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2022р. 40982,50 грн., що підтверджується копією наведеного рішення, наявного у справі (а.с.5).

Правомірність прийняття відповідачем вищезазначеного податкового повідомлення-рішення є предметом спору у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення адміністративного позову повністю, виходячи з наступного.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правове регулювання порядку, строків сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, платниками податків юридичними та фізичними особами врегульовані приписами Податкового кодексу України (далі ПК України).

Відповідно до пункту 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.

Статтею 265 ПК України встановлено, що податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

А згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 ст.266 ПК України передбачено, що платники податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 ст. 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 ст.266 ПК України).

За приписами статті 30 ПК України встановлено, що податкова пільга це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.

Так, у відповідності до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірний правовідносин) визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Правовий аналіз наведеної норми зумовлює висновок, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Аналогічний висновок узгоджується із правовим висновком, наведеним і у постанові Верховного Суду від 27.01.2022р. у справі №820/4188/17, яка є обов`язковою для застосування судом згідно до приписів. ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 ст.14 ПК України передбачено, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу ХІУ цього Кодексу це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водойомах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Тобто, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІУ цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як, в даному випадку, йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).

Згідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України встановлено, що у разі, якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Так, поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років» від 18 січня 2001 року №2238-Ш, під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переребкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

А за приписами статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» визначено, що виробники сільськогосподарської продукції це юридичні особі всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Тобто, із наведеного слідує, що у наведеному вище визначенні відсутній поділ сільськогосподарських товаровиробників на фізичних та юридичних осіб.

А системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що наведені вище поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечать його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків (у даному випадку у значенні оподаткування податком на нерухоме майно) мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 26.11.2020р. у справі №560/168/19, від 27.01.2022р. у справі №820/4188/17 даний висновок є обов`язковим до застосування адміністративним судом у порядку, встановленому ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Більш того, на користь висновку про те, що положення пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є застосовними у тому числі й до фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання. Так, Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-УІІІ підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Тобто, законодавець уточнив з 1 січня 2019 року, що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.

Згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17 серпня 2020 року №507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.

Своєю чергою, продукція сільського господарства (сільськогосподарська продукція) це продукція, що виробляється в сільському господарстві та відповідає кодам Державного класифікатора продукції та послуг (стаття 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис»).

Тобто, будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, мають у володінні, користуванні чи розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не є об`єктами оподаткування згідно з пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Наведена правова позиція узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.03.2021р. у справі №500/2782/18 у подібних правовідносинах, у зв`язку із чим підлягає застосуванню адміністративним судом у даних правовідносинах виходячи з приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» встановлено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону ст. 2 наведеного Закону.

А у відповідності до ст.3 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень установчого документа фермерського господарства.

За частиною 5 статті 1 згаданого Закону, визначено, що фермерське господарство, зареєстроване як юридична особа, має статус сімейного фермерського господарства, за умови що в його підприємницькій діяльності використовується праця членів такого господарства, якими є виключно члени однієї сім`ї відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України.

Отже, із аналізу наведених приписів слідує, що одною із форм ведення підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію (сільськогосподарські товаровиробники) є фермерське господарство, де використовується праця виключно членів однієї сім`ї такого об`єднаного фермерського господарства.

Так, як встановлено судом із матеріалів справи, 20.01.1994р. було створене Фермерське господарство «Нінель», яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Кам`янський район, село Червоний Як, Криничанська ТГ, вул. Петра Сагайдачного, будинок 43, видами економічної діяльності даного фермерського господарства є 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний), керівником та головою даного фермерського господарства є Шрам Сергій Миколайович, який є чоловіком позивачки, що підтверджується копією Виписки з ЄДРПОУ від 02.08.2022р., змістом Статуту даного господарства та копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , наявних у справі (а.с.14,19, 92).

Також, відповідно до п.п.4.3.7 п.4.3 розділу 4 Статуту ФГ «Нінель», позивачка у справі - ОСОБА_1 дружина засновника фермерського господарства, є членом згаданого фермерського господарства (а.с.21).

А у відповідності до вимог п.8.1 розділу 8 Статуту згаданого ФГ установлено, що для забезпечення діяльності господарства, до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити, зокрема, будівлі, споруди, право користування землею, а також інші майнові права, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Так, як встановлено судом із наявних у справі копій документів, позивачка має у власності та в оренді земельні ділянки, а також і нерухоме майно, зокрема, нежитлову будівлю загальною площею 1261 кв.м. (будівлю свинарника-відгодівельника), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності Серії НОМЕР_3 від 16.02.2004р., копією Витяг з КП «ДМБТІ №2837224 від 16.02.2004р. та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.6,31-32,50-65,84-89).

05.01.2019р. вказана нежитлова будівля свинарника-відгодівельника позивачкою, як членом фермерського господарства, була передана до складеного капіталу ФГ «Нінель», що підтверджується копією наказу №2 та копією акту приймання-передачі, наявних у справі (а.с.96-97).

Факт того, що вказана нежитлова будівля використовується у сільськогосподарській діяльності ФГ «Нінель» (членом якого є позивачка) підтверджуються і копією Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність Форми №20-ОПП від 03.03.2020р., яке було подано та отримано податковим органом (а.с.11-12,70).

А доказом того, що дана нежитлова будівля у 2022 році використовувалася ФГ «Нінель» саме як сховище для зберігання зернових і олійних культур підтверджується копією рішення про державну реєстрацію потужності, виданого ГУ Держпродспоживспілки в Дніпропетровській області від 23.02.2022р. (а.с.13,66).

Серед іншого, до матеріалів справи також долучена податкова звітність, а саме: довідки про підтвердження статуту платника єдиного податку четвертої групи (сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка с/г товаровиробництва дорівнює або перевищує 75%) за період з 2020-2023р.р., податкову декларацію ФГ «Нінель» як платника єдиного податку четвертої групи за 2022р.(а.с.33,68,97-зворот, 98,100-102).

Отже, із наведених встановлених судом обставин та аналізу чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що фермерське господарства у розумінні частини першої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство», є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Зазначене спростовує висновок відповідача про те, що позивачка не надала жодних доказів, які підтверджують факт безпосереднього використання нею вищезгаданої нежитлової будівля у сільськогосподарській діяльності.

Аналогічний правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 09.05.2023р. у справі №380/10802/22.

З огляду на вищенаведене, і аргументи відповідача у відзиві про те, що позивачка не є фізичною особою-підприємцем, тому не відноситься до сільськогосподарського товаровиробника, не беруться до уваги та відхиляються судом, оскільки спростовуються вищенаведеними судом встановленими обставинами у даній справі та аналізом чинного податкового законодавства, а також і не узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яке є обов`язковою для врахування не тільки судом, а й відповідачем, як суб`єктом владних повноважень.

Також судом враховується і те, що норми податкового законодавства не покладають на платника податку обов`язок отримати від Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві» експертний висновок щодо правильності класифікації наявних у власності особи об`єктів нерухомості за державним класифікатором ДК 018:2000.

Проте, позивачкою такий Експертний висновок було отримано 27.07.2023р. за змістом якого видно, що класифікація за державним класифікатором будівель та споруд ДК 018:2000 в Переліку нерухомого майна, наведеному у додатку 1 до листа ОСОБА_1 27.07.2023р. №б/н (1 об`єкт) будівля свинарника-відгодівельника ( АДРЕСА_1 ) функціональне призначення сховище для зернових та олійних культур відповідає чинним нормативним вимогам і може бути використана, не обмежуючись, для цілей, визначених ДК 018:2000.

Наведені висновки Експертного висновку від 27.07.2023р. відповідачем жодними іншими доказами не спростовані, а відповідно, відповідачем не доведено, що вказана нежитлова будівля, яка належить позивачці на праві власності, не є будівлею сільськогосподарського призначення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що нежитлова будівля за вказаною вище адресою, яка належить позивачці на праві власності, не є об`єктом оподаткування відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, тому оспорюване податкове повідомлення-рішення є протиправним і підлягає скасуванню.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві не наведено жодних обґрунтованих підстав та не надано жодних допустимих і належних доказів, які б свідчили про правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, з урахуванням вищенаведених норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини та обставин справи, встановлених судом, які відповідачем жодними доказами не спростовані.

Окрім того, відповідачем також і не доведено, що впродовж 2022 року позивачкою використовувалася належна їй зазначена вище нежитлова будівля у будь-якій іншій, відмінній від сільськогосподарської діяльності спосіб, не отримано і від компетентного органу інформації щодо класифікації згаданої будівлі, перед прийняттям оспорюваного податкового повідомлення-рішення, що вказує на недотримання відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, пунктів 1,2,3,5,6,8 частини 2 статті 2 КАС України.

На можуть бути покладені і в основу даного судового аргументи відповідача щодо необхідності застосування у даних правовідносинах правових позицій Верховного Суду, викладені у його постановах, зокрема, від 11.04.2023р. у справі №380/18104/21 та у справі №380/2434/20, з огляду на те, що встановлені у них обставини є відмінними від обставин, встановлених у цій справі, а відповідно, такі правові висновки не є застосовними до даних правовідносин у розумінні ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, слід зазначити, що судом врахована правова позиція Верховного Суду, викладена у його постанові від 09.05.2023р. у справі №380/10802/22, яка є подібною до даних правовідносин з урахуванням вищенаведених вимог ч.5 ст.242 КАС України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач під час його прийняття діяв не у спосіб та не у порядку, передбаченому Конституцією та законами України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваного податкового повідомлення-рішення, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування вищенаведеного оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

При цьому, судом враховується і те, що при прийнятті даного рішення, судом враховується позиція Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01 від 06.09.2005; п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 18.07.2006; п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) 09.12.1994, п.29). Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідача у справі на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп. понесені позивачем згідно платіжної інструкції №0.0..1 від 16.11.2023р. (а.с.4).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 72-77,78, 94,122,132,139,193,241-246,250,251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0-0403 від 16.03.2023р. задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №0-0403 від 16.03.2023р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 17-А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп. (одна тисяча сімдесят три грн. 60 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва