Справа № 607/25425/23
Суддя: Ломакін В. Є.
Дата ухвалення: 2024-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.02.2024 Справа №607/25425/23 Провадження №2-а/607/51/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Ломакіна В.Є.

при секретарі с/з Максим`юк Я.Е.

за участю сторін:

представника позивача Бурка О.В.,

представника відповідача Климчук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні в м. Тернопіль позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1111872 від 17 грудня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1111872 від 17 грудня 2023 року, згідно якої його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до вказаної постанови його притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 17.12.2023 о 09:55:49 в м. Тернополі по вул. Степана Будного, 4а, проїхав регульований пішохідний перехід на заборонений «жовтий» сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 ґ ПДР. Вказану постанову позивач вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки рухаючись 17 грудня 2023 року близько 10:00 по вул. Об`їзній в м. Тернополі, при під`їзді до регульованого пішохідного переходу (практично коли автомобіль порівнявся з ним), ввімкнувся зелений миготливий сигнал світлофора. Однак, враховуючи дорожню обстановку та швидкість автомобіля (в межах допустимої), його місце розташування в момент ввімкнення сигналу світлофора, ОСОБА_1 продовжив рух, що на думку позивача відповідало вимогам ПДР України. Вказані обставини зафіксовані на відеореєстратор керованого позивачем автомобіля та додані до матеріалів справи. З врахуванням викладених обставин, вважає постанову серії ЕНА №1111872 від 17 грудня 2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача Бурко О.В. доводи позовної заяви підтримала та наполягав на її задоволенні, оскільки вважає, що правил дорожнього руху ОСОБА_1 не порушував, докази про їх порушення відсутні. У зв`язку з цим, просив позов задовольнити в повному та стягнути із відповідача понесені позивачем судові витрати по справі.

Відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позов, згідно якого представник відповідача заперечує з приводу задоволення позову з огляду на наступне. Як вбачається з оскаржуваної постанови серії ЕНА № 1111872 від 17 грудня 2023 року, позивач 17 грудня 2023 року близько 09 год. 55 хв. в м. Тернополі по вул. С.Будного, 4а, керуючи автомобілем марки Лексус д.н.з. НОМЕР_1 , проїхав регульований пішохідний перехід на забороняючий сигнал світлофора (жовтий), чим порушила п. 8.7.3 ґ ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП України. Відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, який долучається до матеріалів справи, зафіксовано, що позивачу після зупинки роз`яснено причину зупинки та суть вчиненого ним адміністративного правопорушення. Відеозаписом із автомобільного реєстратора чітко зафіксовано, що транспортний засіб позивача проїжджає регульований пішохідний перехід на заборонений жовтий сигнал світлофора. Наданий позивачем відеозапис із автомобільного реєстратора керованого ним автомобіля, вважає неналежним доказом у справі, так як на ньому зафіксовані події які мали місце 26.07.2020 року о 20.40 год, а оскаржувана постанова винесена 17 грудня 2023 року о 10.10 год., а тому не мають відношення до обставин справи. Враховуючи вищевикладене, позивач не навів жодних підстав для скасування оскаржуваної постанови, в той час, як докази, надані ними, є беззаперечними та допустимими. Також відповідач просив відмовити у задоволенні заяви позивача щодо витрат на правничу допомогу, оскільки заявлений ним розмір є неспівмірним відносно даної категорії справи та штрафом накладеним на позивача, а тому при визначенні розміру витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, пославшись на доводи, викладенні у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час розгляду даної справи, судом встановлено, що 17 грудня 2023 року поліцейським УПП в Тернопільській області ДПП винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1111872 щодо ОСОБА_1 , згідно якої останній 17.12.2023 о 09:55:49 в м. Тернополі по вул. Степана Будного, 4а проїхав регульований пішохідний перехід на заборонений «жовтий» сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 ґ ПДР, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, за що накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.

Вимогами пункту 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення, що доводиться шляхом надання доказів.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, у відповідності до ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі якихсуд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись положеннями ч. ч. 1, 3-5 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності посилання на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративне правопорушення на транспорті» роз`яснено судам, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилається правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

До відзиву на адміністративний позов в якості доказу, представником відповідача долучене відео, на підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Суд, дослідивши надане відео із нагрудної камери встановив, що на ньому зафіксовано спілкування поліцейських із позивачем. Проте, на вказаному відео не зафіксовано керування позивачем транспортним засобом та проїзд ним на заборонений (жовтий) сигнал світлофора.

Окрім зазначеного вище відео представником відповідача в якості доказу надано відео із реєстратора службового транспортного засобу працівників поліції. Проте, на ньому також відсутні дані, які б вказували, що ОСОБА_1 проїхав регульований пішохідний перехід на жовтий сигнал світлофора. Так, на вказаному відеозаписі зафіксовано рух автомобіля Лексус, д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. С.Будного в м. Тернополі, який здійснює рух через регульований пішохідний перехід на мигаючий зелений сигнал світлофора. Жовтий сигнал ввімкнувся в момент, коли автомобіль позивача проїхав стоп-лінію та фактично знаходився на пішохідному переході.

Поряд з цим посилання на відео із нагрудної відеокамери та реєстратора службового транспортного засобу працівників поліції, як на доказ, відсутнє в постанові серії ЕНА №1111872, тому не може бути взято судом до уваги під час розгляду справи про оскарження цієї постанови.

Отже, наданими представником відповідача доказами не підтверджено факт порушення ОСОБА_1 п.8.7.3 ґ ПДР.

Також, в судовому засіданні оглянуто наданий позивачем відеозапис з автомобільного реєстратора, згідно якого судом встановлено, що позивач виїхав на регульований пішохідний перехід на зелений миготливий сигнал світлофора. Незважаючи на те, що на вказаному відеозаписі зазначена дата 26.07.2020 о 20.40 год., однак, обстановка та об`єкти, які зафіксовані на ньому, зокрема інші транспортні засоби, що рухаються в зустрічному до позивача напрямку, співпадають із тими, що зафіксовані на відеозаписі із службового автомобіля патрульних поліцейських, що свідчить про те, що долучений позивачем відеозапис здійснено в день винесення оскаржуваної постанови, а тому суд визнає його належним доказом у справі.

При прийнятті рішення у даній справі суд враховує і те, що Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 26 квітня 2018 року висловив правову позицію в постанові по справі № 338/1/17, згідно якої постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Тому, посилання на неї як на беззаперечний доказ вчинення ним правопорушення є помилковим, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений і тому таке рішення має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

В контексті зазначеного - дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення.

Беручи до уваги вказане вище, суд дійшов висновку, що вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, зазначеного в оскаржуваній постанові від 17 грудня 2023 року не підтверджується жодним належним і допустимим доказом.

Таким чином, оскільки відповідачем не надано суду належних доказів на спростування доводів позивача, та підтвердження вчинення ним вказаного в оскаржуваній постанові правопорушення, а будь-які сумніви з приводу наявності вини водія транспортного засобу трактуються на користь водія, тому, з огляду на вищевказане, з врахуванням з`ясованих фактичних обставин по справі та досліджених доказів, суд вважає, що дії інспектора щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності є неправомірними, відтак постанова по справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю.

У силу вимог ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що сама по собі постанова від 17 грудня 2023 року без інших достатніх доказів не підтверджує факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Відтак постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 1111872 від 17 грудня 2023 року є такою, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не доведено, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Зважаючи на те, що суд дійшов переконання про існування підстав для скасування оскаржуваної постанови через недоведеність наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, то є усі правові підстави для закриття справи про це адміністративне правопорушення.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Тернопільській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Також відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно правової позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17, у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні статей 287, 288 Кодексу України про адміністративне правопорушення, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статтю 2-5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. Розмір судового збору за подання позовної заяви у справах щодо накладення адміністративного стягнення складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відтак, розмір судового збору, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви становить 536,80 гривень, а тому, саме цю суму в силу вимог частини першої статті 139 КАС України, слід стягнути в користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Тернопільській області Департаменту патрульної поліції.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 КАСУ у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р.№ 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 по справі № 820/4263/17.

Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Загальні правила розподілу судових витрат визначені в ст. 139 КАС України.

Зокрема, частиною третьою вказаної статті встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Так, представник позивача адвокат Бурко О.В. вказав, що розмір судових витрат, які Дзюба І.В. поніс у зв`язку з розглядом цієї справи, становить 4000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження цих обставин до позовної заяви доданий договір про надання правничої допомоги № 1901, укладений між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Олександра Бурка», додаткову угоду №5 до договору про надання правничої допомоги та акт прийому-передачі грошових коштів.

У судовому засіданні представник відповідача заперечила, щодо стягнення витрат на правову допомогу, оскільки вважає, що заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу, є неспівмірним відносно даної категорії справ.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постанові Верховного суду від 09.03.2021 (справа № 200/10535/19-а) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

З огляду на викладене, беручи до уваги заперечення відповідача щодо розміру таких витрат, враховуючи надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також те, що справа, яка розглядається, відноситься до справ незначної складності, враховуючи фактично виконану адвокатом роботу (надані послуги), час витрачений на виконання відповідних робіт (послуг), обсяг наданих робіт (послуг), суд дійшов висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 4 000 грн. є необґрунтовано завищеною.

Виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, значення справи для сторін, реальності наданої та оплаченої позивачем правничої допомоги адвоката, невеликий обсяг доказів, кількість процесуальних дій, вчинених адвокатом, а також те, що він приймав участь лише в двох судових засіданнях, одне з яких було відкладеним, суд приходить до переконання, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката підлягає сума в розмірі 1000 грн, які на переконання суду, є реальними витратами та достатніми і співмірними із часом, витраченим адвокатом та обсягом наданих ним послуг.

Такий висновок повністю відповідає згаданим вище принципам обґрунтованості, співмірності та пропорційності, які повинні бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 9, 121, 245, 280 КУпАП, ст. 2, 6, 9, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 268, 269, 271-272, 286 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №1111872 від 17 грудня 2023 року за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП закрити.

Стягнути з Управління патрульної поліції у Тернопільській області Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору у сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000 (одна тисяча) гривень.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На виконання вимог п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України суд зазначає повне найменування сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ;

Відповідач: Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, адреса: м. Тернопіль, вул. Котляревського, 24, .

Головуючий суддяВ. Є. Ломакін