Справа № 400/5415/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

09 лютого 2024 р. м. ОдесаСправа № 400/5415/23

Головуючий І інстанції Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглядаючи в порядку письмового провадження клопотання Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про роз`яснення постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 18.08.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

15.05.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження №64347622 зі стягнення виконавчого збору;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса) винести постанову про закінчення виконавчого провадження №64347622 щодо стягнення виконавчого збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця, у зв`язку із виконанням одного судового рішення є протиправним та не відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження», а тому, після отримання від позивача відповідної заяви, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) був зобов`язаний винести постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 червня 2023 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 14.06.2023р. подав апеляційну скаргу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.08.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01.06.2023р. - скасовано та прийняти нове, який позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження №64347622 зі стягнення виконавчого збору та зобов`язано вчинити відповідні дії. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір за подання адміністративного позову та апеляційної скарги у загальному розмірі - 2684 грн.

Задовольняючи апеляційну скаргу позивача, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного і того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору або ж основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто, у контексті вирішення цього спору, необхідно враховувати, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема п.5 ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VІІ, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Проте, законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, це право залежить від того чи виконане рішення суду в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Водночас, ч.8 ст.27 Закону №1404-VIII визначено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх дійсно не було передачі виконавчого документа.

У свою чергу, як зазначив суд апеляційної інстанції, на відміну від решти норм виконавчого законодавства, тільки ці норми Закону №1404-VIII регулюють подібні суспільні правовідносини. Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення ч.8 ст.27 Закону №1404-УШ свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (абз.1) або продовжувати стягнення виконавчого збору (абз.2).

Вказана вище норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору та основної винагород. Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному та приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Тобто, у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача та розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який, у свою чергу, відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10% від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволяло також зробити висновок про те, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Більше того, аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 13.04.2023р. у справі №160/695/22.

Отже, аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, П`ятий апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача та, як наслідок, задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Водночас, 08.09.2023р. та 18.01.2024р. Південним Міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса) подано аналогічні за змістом клопотання про роз`яснення судового рішення у справі №400/5415/23 в частині того, на підставі яких норм Закону №1404-VIII відповідача було зобов`язано винести постанову про закінчення відповідного виконавчого провадження №64347622 про стягнення виконавчого збору.

10.10.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

За правилами ч.3 ст.254 КАС України, суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом 10 (десяти) днів з дня її надходження.

Перевіривши зміст ухваленого у даній справі судового рішення, доводи заяви про роз`яснення судового рішення у справі та додані до неї документи, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.254 КАС України, за заявою учасника справи, державного виконавця суд роз`яснює ухвалене ним судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення, шляхом постановлення ухвали.

Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо воно ще не виконано або не закінчився строк, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання (ч.2 ст.254 КАС України).

Так, роз`яснення судового рішення є за своєю суттю одним з способів усунення його недоліків, проте без виправлення та постановлення додаткового рішення цим судом, та зумовлено нечіткістю судового рішення за змістом, коли таке є неясним та незрозумілим для осіб, стосовно яких воно ухвалене, так і для тих, що будуть здійснювати його виконання.

Конкретного і вичерпного переліку критеріїв для визначення рішення незрозумілим правова норма не містить.

Ясність рішення суду полягає у логічному, чіткому, переконливому і зрозумілому викладенні змісту рішення. Вимога логічності, з-поміж іншого, передбачає, що текст судового рішення має відображати причинно-наслідкові зв`язки у межах речення чи всього документу. З-поміж іншого, мотивувальна частина рішення суду має відповідати його резолютивній частині. Невизначеність судового рішення означає, що рішення містить положення, які викликають суперечки щодо його розуміння та під час виконання.

Недотримання цих вимог може ускладнити або ж взагалі унеможливити виконання рішення, а тому роз`ясненню підлягають судові рішення у разі, якщо без такого роз`яснення їх важко виконати, адже високою є ймовірність неправильного виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення.

Як передбачено п.19 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013р. за №7, в ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суть рішення та не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

Отже, роз`яснення рішення суду є за своєю суттю одним із способів усунення його недоліків, зміна форми його викладення таким чином, щоб ті частини судового рішення, які викликають труднощі для розуміння, були висвітлені ясніше та зрозуміліше, однак без виправлення і ухвалення додаткового рішення цим же судом. Тобто, процесуальна процедура роз`яснення судового акта виключає можливість будь-яким чином змінювати зміст цього судового рішення.

Разом із тим, рішення судів усіх інстанцій, незалежно від виду провадження, має обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну і резолютивну частини з додержанням цієї послідовності. У мотивувальній частині зазначаються обставини, що встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався, тоді як резолютивна частина рішення є завершальною та, як наслідок, відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції.

У цьому контексті, варто зазначити, що судове рішення може бути роз`яснено у разі, якщо без такого роз`яснення його важко виконати, адже існує ймовірність неправильного його виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення.

Рішення суду як завершальний акт, яким встановлюється імперативне правило поведінки для зобов`язаного учасника спірних правовідносин необхідно розглядати в цілому, з огляду на те, що резолютивна частина, яка безпосередньо встановлює правило поведінки, перебуває в нерозривному системному зв`язку із мотивами, якими суд керувався при вирішенні справи, та які наведені в мотивувальній частині рішення.

Разом із тим, судова колегія повторно наголошує на тому, що алгоритм дій відповідача під час або після виконання судового рішення та наслідки такого виконання жодним чином не може визначатись як роз`яснення судового рішення у розумінні ч.1 ст.254 КАС України.

Як чітко слідує з мотивувальної частини спірного, на думку відповідача, судового рішення, у даному випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору. Тобто, як це логічно слідує з її змісту, правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII, так і ч.8 ст.27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зрештою, враховуючи вказані положення ч.8 ст.27 та ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII, до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними або ж зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Вказаний підхід до правозастосування надає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не порушуючи конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.

Наведені висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.07.2022р. у справі №320/6215/19.

Дослідивши зміст постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.08.2023р. у справі №400/5415/23, яку просить роз`яснити Південне Міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса), колегія суддів вважає, що зазначене судове рішення є зрозумілим за змістом, винесене у межах заявлених позовних вимог та будь-якого додаткового роз`яснення судом не потребує. Резолютивна частина містить чіткі вимоги стосовно зобов`язання вчинення певних дій відповідачем та не викликає труднощів для її розуміння та виконання.

Так, ефективний спосіб захисту (тобто такий, що призводить до потрібних результатів та наслідків), у даному випадку, забезпечує поновлення порушеного права позивача, відповідає встановленим у цій справі обставинам, що, власне, і віднайшло своє відображення у мотивувальній та резолютивній частині вказаного судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини в рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» зазначив, що за змістом п.1 ст.6 Конвенції суди зобов`язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довод. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення (CASE OF Svetlana Vladimirovna PRONINA against Ukraine (Application no. 63566/00)).

Між тим, у мотивувальній частині судового рішення наведено мотиви його прийняття, надано оцінку ключовим доводам учасників справі та застосовано до спірних правовідносин релевантні джерела права (у тому числі аналогію закону).

У разі ж незгоди із мотивацією судового рішення особи, які беруть участь у справі, можуть це судове рішення оскаржити, якщо таке право надане КАС України.

Враховуючи викладене, колегія суддів, на підставі матеріалів справи та доводів заяви, дійшла висновку про відсутність підстав для роз`яснення постанови апеляційного суду, що передбачені ст.254 КАС України, оскільки заявник фактично просить роз`яснити йому алгоритм дій під час виконання судового рішення, а тому відповідна заява задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.254,321,325,328,329 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про роз`яснення постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2023 року у справі №400/5415/23 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з моменту її виготовлення в повному обсязі.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко