Справа № 320/23983/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2024-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року № 320/23983/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши за правилами загального позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області

про визнання протиправним та скасування наказу,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області №385-К від 21 червня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

-поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Броварського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області з 23 червня 2023 року;

-стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 червня 2023 року до дня поновлення на роботі, який на день подання позову становить 12 863,60 грн.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Позовні вимоги мотивовано тим, що при звільненні позивача із займаної посади відповідачами не було дотримано принципів державної служби, визначених ст. 4 Закону України «Про державну службу». Також, позивач зазначає, що його було звільнено в період перебування на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності, а тому відповідачем грубо порушено норми трудового законодавства.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що виходячи з спірного наказу позивача було звільнено на підставі рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №320/7987/21. Згідно з пунктом 1 статті 88 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала. Отже, на переконання відповідача, стаття 88 Закону України «Про державну службу» не містить додаткових гарантій про які зазначає позивач у своїй позовній заяві, а саме те, що позивача було звільнено під час тимчасової непрацездатності.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 21.07.2023 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 24.08.2023.

24.08.2023 адміністративна справа №320/23983/23 знята з розгляду у зв`язку з повітряною тривогою. Наступне судове засідання призначити на 19.09.2023.

19.09.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив перенести судове засідання у зв`язку з витребуванням довідки про середньомісячний та середньоденний заробіток позивача на 30.10.2023.

30.10.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив перенести судове засідання у зв`язку з витребуванням у відповідача наказу про звільнення та наказ про поновлення ОСОБА_2 , завірену копію особової справи, докази чому не запропоновано іншу посаду та лікарняні листи; у позивача належним чином завірену копію трудової книги на 28.11.2023 о 14:30.

28.11.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив перенести судове засідання у зв`язку з витребуванням у відповідача наказу про призначення виконуючого обов`язки, у позивача підтвердження повідомлення про закінчення лікарняного на 25.01.2024 о 14:00.

25.01.2024 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та перейти до розгляду справи по суті. Від сторін надійшли заяви про розгляд справи у порядку письмового провадження. Суд на місці ухвалив, подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

З 22.09.2022 ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника Броварського відділу Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області, Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області, з посадовим окладом згідно з штатним розписом, у період воєнного стану без конкурсного відбору до призначення на цю посаду переможця конкурсу або закінчення граничного строку перебування на посаді, встановленого Законом України «Про правовий режим воєнного стану».

Наказом відповідача від 02 січня 2023 року №7-к у зв?язку із реорганізацією установи та введенням в дію нової структури та штатного розпису позивача було переведено з посади начальника Броварського відділу на посаду начальника Броварського районного управління.

21 червня 2023 року Головним управлінням Держпродспоживслужби в Київській області видано наказ №385-к про припинення державної служби та звільнення позивача 22 червня 2023 року з посади начальника Броварського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби у Київській області, у зв?язку із поновленням на посаді ОСОБА_3 , який раніше обіймав цю посаду, згідно до пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу», на підставі рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року по справі №320/7987/21.

Вважаючи наказ №385-к від 21 червня 203 року таким, що порушує трудові права позивача та підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються як загальними нормами трудового законодавства - КЗпП України, так і спеціальним законодавством, яким, у даному випадку, є Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державну службу", державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, визначних частиною першою цієї статті.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну службу" державна служба здійснюється з дотриманням принципу забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

За змістом ч.ч. 7-8 ст. 11 Закону України "Про державну службу" захист права на державну службу, порушені права державного службовця підлягають безумовному поновленню, а перешкоди в реалізації цих прав - усуненню. Заявник має право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність державних органів та їх посадових осіб, що перешкоджають реалізації прав, наданих йому цим Законом, до суду.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" визначено перелік підстав припинення державної служби:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Відповідності до статті 1 КЗпП України Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Частиною 6 статті 43 КЗпП України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є:

1) поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала;

2) неможливість виконання державним службовцем службових обов`язків за станом здоров`я за наявності медичного висновку, порядок надання якого визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;

3) набрання законної сили рішенням суду про визнання особи недієздатною або про обмеження дієздатності особи;

4) визнання державного службовця безвісно відсутнім чи оголошення його померлим;

5)обрання на виборну посаду до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з дня набуття повноважень;

6) смерть державного службовця.

VI. Оцінка суду

Предметом спору у справі, що розглядається, є звільнення позивача із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої 88 Закону №889-VIII у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі - №889-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону).

Пунктом 1 частини 1 статті 88 Закону №889-VIII визначено, що підставою для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України "Про державну службу", якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" визначено перелік підстав припинення державної служби.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Частиною 6 статті 43 КЗпП України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Аналіз наведених норм КЗпП дає підстави для висновку, що ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстави поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, допускається в тому випадку, якщо працівника за його згодою неможливо перевести на іншу роботу.

Підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є: поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Аналіз зазначених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що ст. 87 Закону України "Про державну службу" регламентує особливості припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Звідси слідує, що роботодавець дійсно може розірвати трудовий договір з працівником у разі поновлення на роботі попереднього працівника, який раніше виконував цю роботу.

Проте ст. 87 Закону України «Про державну службу» регламентує особливості припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 83 вищенаведеного Закону, державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (ст. 88 цього Закону).

Стаття 88 вказаного Закону достатньо чітко регламентує особливості припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін.

Отже, з урахуванням положень статті 40 Кодексу Законів про працю України та ст. 88 Закону України «Про державну службу» звільнення працівника допускається лише після пропозиції працівникові всіх вакансій на тому ж підприємстві, в установі, організації та у разі відмови працівника від такої.

З викладеного суд висновує, що звільнення працівника допускається лише після надання роботодавцем пропозицій щодо всіх наявних вакансій, на які може претендувати працівник, та у разі відмови працівника від запропонованих посад.

Судом встановлено, що перед звільненням позивачу не було запропоновано рівнозначної посади та всіх наявних вакансій, таких доказів суду не надано і не містять матеріали справи, що є порушенням відповідачем норм законодавства щодо звільнення працівника.

Враховуючи, що спірний наказ прийнятий із порушенням встановленої процедури звільнення, без дотримання вимог чинного законодавства України, що мало наслідком порушення прав позивача, суд вважає його протиправними та таким що має бути скасованим судом.

Щодо вимоги про поновлення позивача на посаді начальника Броварського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області суд вважає що вимога не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Наказом від 21.06.2023 №385-к, позивача було звільнено з займаної посади 22.06.2023 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу».

Підставою для видання спірного наказу є поновлення на посаді ОСОБА_3 , який раніше обіймав цю посаду, на підставі рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року по справі №320/7987/21.

Отже, ОСОБА_3 правомірно було поновлено на посаді начальника Броварського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області, яку на той час займав позивач.

Суд зазначає, що в силу приписів ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В разі прийняття рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Броварського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області, звільнивши при цьому ОСОБА_3 , поновленого на підставі рішення суду, порушеними будуть права ОСОБА_3 , який зможе знову звернутись до суду за їх захистом.

Тому, в цьому випадку, для уникнення ймовірних судових спорів щодо поновлення ОСОБА_3 на займаній посаді, ефективним засобом відновлення порушеного права позивача буде не поновлення позивача на цій же посаді, а надання відповідачем пропозицій позивачу щодо вакансій, на які він може претендувати з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та призначення його на відповідну посаду у разі погодження з наданими пропозиціями.

Саме у такий спосіб буде дотримано відповідачем вимоги чинного законодавства та відновлено порушене право позивача, і разом з цим, не призведе до порушення прав поновленого працівника за рішенням суду, якого призначено на цю посаду.

За таких обставин, з метою недопущення порушення прав поновленого працівника за рішенням суду з урахуванням того, що позивач звільнений з посади з порушенням порядку вивільнення працівника, суд дійшов висновку, що у даному випадку, його порушене право повинно бути відновлене шляхом зобов`язання Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області надати пропозиції позивачу щодо вакансій, на які він може претендувати з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, та призначити його на відповідну посаду у разі надання ним згоди на надану пропозицію з дати його звільнення, а саме з 22.06.2023.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі №813/2091/16,від 13.04.2023 у справі №640/21776/21.

Підсумовуючи суд зазначає, що в цьому випадку ефективним способом відновлення порушеного права позивача буде не його поновлення на цій же посаді, а надання відповідачем пропозицій позивачу щодо вакансій, на які він може претендувати з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та призначення його на відповідну посаду у разі погодження з наданими пропозиціями з дня незаконного звільнення.

Суд наголошує, що в цьому випадку не буде втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, а буде обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов`язання запропонувати та в разі згоди, працевлаштувати позивача, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що оскільки позовна вимога про поновлення позивача на посаді не підлягає задоволенню, то відповідно підстави для задоволення такої вимоги у суду відсутні.

VII. Висновок суду

Згідно з частиною першою та другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову частково.

VIII. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Доказів понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області №385-К від 21 червня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області надати пропозиції ОСОБА_1 щодо вакансій, на які він може претендувати з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, та призначити його на відповідну посаду у разі надання ним згоди на надану пропозицію з 22 червня 2023 року.

У задоволенні решти адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.

Дата виготовлення та підписання повного тексту рішення - 08.02.2024