Справа № 200/4912/23
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2024-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року Справа№200/4912/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошових коштів.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошових коштів.

Позов вмотивовано тим, що позивач проходив службу в ОВС та Національній поліції на різних посадах та Наказом ГУ Національної поліції в Донецькій області (далі - відповідач) №274 о/с від 07.05.2021 року його було звільнено з посади начальника сектору публічного порядку відділу превенції Краматорського РУП, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням, з 07 травня 2021 року. Позивач зауважив, що під час проходження служби він приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО на території Донецької та Луганської областей. В зв`язку із зазначеним йому було надано статус учасника бойових дій, крім цього він є інвалідом війни 3 групи. Позивач зазначив, що таким чином з 2016 року він є учасником бойових дій та на нього розповсюджуються пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, гарантовані Конституцією та Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII. Позивач закцентував свою увагу на тому, що будь-яких відомостей про те, що йому не надавалася за період 2016, 2017, 2018 та за 2021 рік додаткова соціальна відпустка як учаснику бойових дій, в наказі про звільнення, відповідач не зазначає та у своїй відповіді від 12.07.2023 на адвокатський запит навпаки повідомляє, що йому при звільнені не було нараховано та не виплачено компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та за 2021 роки, в зв`язку із тим, що це не передбачено законом. При цьому грошової компенсації за дні невикористаної позивачем додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII, йому відповідачем не було нараховано та виплачено в загальній кількості 56 днів. Також позивач зауважив, що при його звільненні, відповідач невірно зробив розрахунок одноразової допомоги при звільненні, враховуючи, що в наказі про звільнення відповідача № 274 о/с від 07.05.2021 року зазначено, що його вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить - 24 роки 09 місяців 03 дні. На момент звільнення зі служби в поліції позивачу не було встановлено групу інвалідності та одразу після звільнення, він пройшов ВЛК та йому було визначено захворювання пов`язане з проходженням служби в АТО, та встановлено 3 групу інвалідності із наданням статусу інваліда війни 3 групи. Позивач закцентував свою увагу на тому, що в постанові військово-лікарської комісії ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» №13 від 27.05.2021 року зазначено, що позивач на час звільнення зі служби в поліції 07.05.2021 року мав захворювання, одержане під час безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення та окрім цього зазначено, що на час звільнення він був непридатний до служби в поліції. Позивач зауважив, що при звільненні йому було виплачено одноразову допомогу у розмірі 25% грошового забезпечення, але згідно вимог діючого законодавства, йому - як особі, яка мала захворювання на момент звільнення зі служби, зазначене захворювання не дозволило йому проходити службу в поліції, та в результаті отриманого захворювання було встановлено групу інвалідності, повинна бути виплачена одноразова допомога при звільнені із розрахунку 50% грошового забезпечення. Позивач вважає безпідставними відомості викладені в листі відповідачем від 12.07.2023 року стосовно того, що він не може внести зміни до наказу № 274 о/с від 07.05.2021 року про підстави його звільнення. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач проходив службу в органах Національної поліції та додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до категорії щорічних і надається понад тривалість щорічної відпустки та інших видів відпусток, у календарному році, а не за робочий рік, тобто незалежно від стажу роботи. У разі невикористання зазначеної додаткової відпустки, її не можна перенести на наступний календарний рік, подовжити у разі хвороби працівника та ділити на частини. Тому на цю відпустку не поширюються норми ст.24 Закону України №504/96-ВР, якими передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідач зауважив, що позивач під час проходження служби в поліції з питання надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій у 2016, 2017, 2018 та 2021 роках не звертався та компенсація за невикористану відпустку як учаснику бойових дій поліцейським, до яких відносився і позивач, спеціальним законодавством не передбачена. Відповідач зазначив, що саме основна та додаткова щорічні відпустки, а також додаткова відпустка працівника, який має дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи, підлягають поділу на частини та грошовій компенсації та виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпустки» не передбачена. Відповідач також посилався на юридичну позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.10.2022 у справі №241/2229/20 (провадження № 61-12287св21), що додаткова відпустка учасникам бойових дій не підлягає грошовій компенсації. Щодо внесення змін в наказ про звільнення позивача змінивши підстави, відповідач зазначив наступне, що позивач на підставі власноруч складених рапортів від 27.04.2021 наказом ГУНП в Донецькій області від 07.05.2021 № 274 о/с ОСОБА_1 звільнено із служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» з 07 травня 2021 року. Відповідач звернув увагу, що у рапорті від 27.04.2021 щодо звільнення позивача за власним бажанням він зазначив, що відмовляється від проходження військово-лікарської комісії, у зв`язку з тим, що вважає себе здоровим, а також, що наслідки відмови від проходження військово-лікарської комісії йому роз`яснені і він з ними згоден. Також під час з`ясування причин звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням, він повідомив керівництву відповідача, що бажає звільнитись зі служби в Національної поліції за власним бажанням та наполягає на своєму звільненні з 07 травня 2021 року у зв`язку з тим, що його не влаштовував графік роботи та заробітна плата, про що також було зазначено в його рапорті від 27.04.2021. Також слід зазначити, що на день звільнення ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції України рішення медичної (військово-лікарської) комісії про непридатність його до служби в поліції було відсутнє. Відповідач зазначив, що норми спеціального законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані з проходженням служби в лавах поліції не передбачають можливості внесення змін в формулювання підстав звільнення, а Положенням про діяльність медичної (військово- лікарської) комісії МВС України, затвердженим наказом МВС України від 03.04.2017 № 285, передбачений порядок внесення змін до раніше прийнятих постанов військово-лікарської комісії щодо причинного зв`язку захворювання із проходженням служби, а не до наказів по особовому складу, якими поліцейських звільняють із служби. Відповідач зауважив, що з моменту подання позивачем рапортів від 27.04.2021 щодо звільнення зі служби в поліції та до моменту винесення наказу про звільнення позивач жодним чином не звертався до відповідача із заявами, рапортами, листами тощо, з проханням не розглядати подані ним рапорти щодо звільнення зі служби в Національній поліції України за власним бажанням. Згідно з ч.2 ст.77 Закону №580-VІІІ днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, таким чином на момент винесення наказу відповідача від 07.05.2021 № 274 о/с існувала лише одна підстава для звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням на підставі його рапортів від 27.04.2021. Відповідач закцентував свою увагу на тому, що звільнення поліцейського зі служби за п. 2 ч. 1 ст. 77 ((через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) відповідно до Закону України «Про Національну поліцію») можливе лише за наявності рішення медичної (військово-лікарської) комісії про непридатність до служби в поліції та постановою медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» від 27.05.2021 №13 позивача визнано непридатним до служби в поліції, таким чином, вказана постанова, яка видана відносно позивача, як колишньому співробітнику не може бути підставою для внесення змін до наказу щодо його звільнення. Відповідач зазначив, що після звільнення позивача зі служби в поліції на підставі його рапортів від 27.04.2021 наказом відповідача від 07.05.2021 № 274 о/с між ним та відповідачем були припиненні трудові та службові відносини, у зв`язку з чим відповідачем було втрачено повноваження на зміну наказу про його звільнення. Враховуючи викладене, законні підставі щодо внесення змін до наказу ГУНП в Донецькій області від 07.05.2021 № 274 о/с в частині зміни підстав звільнення позивача у відповідача відсутні. Окремо відповідач наголосив на тому, що позивачем з даною позовною вимогою було пропущено строк звернення до суду, оскільки інвалідність йому була встановлена у 2021 році, а до суду позивач звернувся тільки у 2023 році. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача повністю.

Представник позивача адвокат Овчаренко О.О. надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що позиція відповідача у відзиві є необґрунтованою та такою, що суперечить Конституції України, які надають та гарантують учасникам бойових дій додаткові соціальні гарантії. Представник позивача підтримав повністю зазначені позивачем позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідачем були надані заперечення на відповідь на відзив представника позивача, в яких було зазначено наступне, що компенсація за невикористану відпустку як учаснику бойових дій поліцейським, до яких відносився і позивач спеціальним законодавством не передбачена. Відповідач зазначив, що вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 27.09.2023 повернуто ОСОБА_1 позовну заяву в частині позовних вимог про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області внести зміни в наказ №274 о/с від 07.05.2021, зазначивши підстави для звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 за п.2 ч.1 ст.77 (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) та стягнення з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 , невиплачену йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з врахуванням вже виплаченої суми).

Ухвалою суду від 27.09.2023 відкрито провадження у справі в частині позовних вимог, щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у нездійсненні позивачу нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у кількості 56 днів, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки; стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у загальній кількості 56 діб, як учасника бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 07.12.2023 зупинено провадження по адміністративній справі №200/4912/23 до розгляду апеляційної скарги позивача Першим апеляційним адміністративним судом в адміністративній справі №200/4912/23.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду по справі №200/4912/23 від 21.12.2023 апеляційну скаргу адвоката Овчаренка Олега Олексійовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 200/4912/23 задоволено. Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 200/4912/23 скасовано і направлено справу для продовження розгляду до Донецького окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 25.12.2023 поновлено провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошових коштів.

Ухвалою суду від 25.12.2023 продовжено судовий розгляд адміністративної справи №200/4912/23 спочатку. Прийнято до розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в частині: зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області внести зміни в наказ №274 о/с від 07.05.2021, зазначивши підстави для звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 за п.2 ч.1 ст.77 (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) та стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 , невиплачену йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з врахуванням вже виплаченої суми). Встановлено відповідачу строк для надання на адресу суду відзиву на позовну заяву. Витребувано у відповідача належним чином завірену копію особової справи ОСОБА_1 в частині його звільнення.

Сторони про відкриття провадження у справі, а також інші процесуальні дії були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявним у представника позивача адвоката Овчаренко О.О. та відповідача реєстрації в кабінеті електронного суду, та в графі дата встановлення статусу зазначено ухвала про відкриття провадження (27.09.2023); ухвала про прийняття до провадження в частині (25.12.2023).

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується наявним в матеріалах справи рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (учасниками війни) від 15.04.2016 року №6/І/V/22. Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 21.09.2021 (дійсного до 01.09.2022) позивач є інвалідом 3 групи та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни. Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки виданої військовою частиною НОМЕР_3 від 16.04.2022 №1/501, позивач перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_3 з 15.03.2022. Відповідно до довідки виданої ГУ НП в Донецькій області від 18.05.2021 №2549/05/12-2021, позивач в період з 22.08.2014 по 06.11.2015, з 07.11.2015 по 30.04.2018 брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області.

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: 87517, м. Маріуполь, Донецька область, пр. Нахімова, буд.86), в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Відповідно до наявного в матеріалах справи наказу по особовому складу Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 07.05.2021 року №274 о/с вирішено: відповідно до розділу VII Закону України «Про національну поліцію» звільнити зі служби в поліції: за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) підполковника поліції ОСОБА_1 (0112534) начальника сектору публічного порядку відділу превенції і Краматорського районного управління поліції з 07 травня 2021 року без встановлення йому у травні 2021 року премії. Вислуга років на 07 травня 2021 року у календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги складає 24 роки 09 місяців 03 дні, у пільговому обчисленні 36 років 09 місяців 02 дні. Вважати невикористану відпустку за 2021 рік у кількості 15 діб. Підстава: рапорти ОСОБА_1 від 27.04.2021.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії рапорту позивача від 27.04.2021, судом встановлено, що даний рапорт скерований позивачем на ім`я начальника ГУ НП в Донецькій області генерала поліції ОСОБА_2 , з проханням звільнити його з національної поліції України за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» за власним бажанням, у зв`язку з тим, що його не влаштовує режим роботи та заробітна плата. Позивачем зазначено, що від проходження військово-лікарської комісії відмовляється тому що вважає себе здоровим. Наслідки відмови від проходження ВЛК йому роз`яснені з ними згоден. Даний рапорт був написаний позивачем власноруч та підписаний. У нижній частині рапорту в резолюції зазначено «Клопочу по суті рапорта» - в.о. начальника Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області. У верхній частині рапорту в резолюції зазначено «У встановленому порядку».

Відповідно до наявної копії другого рапорту позивача скерованого на ім`я начальника ГУ НП в Донецькій області генерала поліції ОСОБА_2 позивачем від 27.04.2021, судом встановлено, що позивач наполягав на своєму звільненні зі служби національної поліції України з 07.05.2021 року та ним же було зазначено, що на момент звільнення він не перебуватиме на лікарняному у відпустці, у добовому наряді. Даний рапорт написаний та підписаний позивачем власноруч. В нижній частині рапорту в резолюції зазначено наступне, «клопочу по суті рапорту» в.о. начальника Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області.

Відповідно до наявної в матеріалах справи постанови виданої ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» медичної (військово-лікарської комісії) від 27.05.2021 №13, в якій зазначено, що на час звільнення зі служби в поліції (07.05.2021) підполковник поліції ОСОБА_1 1979 року народження, колишній начальник сектору публічного порядку відділу превенції Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області. Діагноз та постанова медичної (військово-лікарської) комісії причинний зв`язок захворювання (поранення, контузії, травми, каліцтва): гіпертонічна хвороба ІІ стадії, 3 ступеню, ризик високий, кризовий перебіг (неускладнений гіпертонічні кризи: 31.12.2020, 05.04.2021, 19.04.2021). Гіпертензивне серце. Недостатність мітрального клапану І (першого) ступеню, недостатність трикуспідального клапану І (першого) ступеню зі збереженою систолічною функцією лівого шлуночка (ФВ 66%) СН І (один). Дисциркуляторна енцефалопатія гіпертонічного та атеросклеротичного генезу І-ІІ (першого, другого) ступеню з ліпотимічними станами цефалгією, вестибулопатією, астенічним синдромом. Остеохондроз шийного, грудного відділів хребта з нестабільністю в сегментах С2-С4, протрузіями міжхребцевих дисків С2-С6, килою С6-С7, килою Шморля Th хребця з цервікалгією. Захворювання, Так, одержані під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення. Постанова медичної (військово-лікарської) комісії щодо ступеню придатності до військової служби на основі статті: 39 «б», 41 «в», 71 «б», 23 «г» графи І Переліку захворювань і фізичних вад, що перешкоджають проходженню служби в поліції Наказу МВС України №285 від 03.04.2017 р. Непридатний до служби в поліції. Підстава: протокол засідання М(ВЛ)К №13 від 27.05.2021.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №369017 обласною МСЕК №1 м. Краматорська від 17.08.2021 позивачу встановлена третя група інвалідності захворювання так одержані під час безпосередньої участі в АТО забезпеченні її проведення.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках виданою обласною МСЕК №1 м. Краматорська серії 12ААА №050180 від 17.08.2021, позивачу первинно одноразово 50% захворювання, так одержані під час безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення.

Представником позивача, адвокатом Овчаренко О.О. на адресу відповідача був скерований адвокатський запит від 06.07.2023, в якому він просив здійснити нарахування та виплату позивачу компенсації за всі дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки та внести зміни в наказ ГУ НП в Донецькій області №274о/с від 07.05.2021 які стосуються причин звільнення позивача зі служби в поліції та враховуючи постанову ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» (військово-лікарська) комісія №13 від 27.05.2021, а також довідки Обласною медико-соціальною експертною комісією №1 (м. Краматорськ) серії 12 ААА №050180 від 17.08.2021 та серії 12 ААА №369017 від 17.08.2021, зазначивши в наказі підстави звільнення зі служби за станом здоров`я (через хворобу).

З наявної в матеріалах справи відповіді Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 12.07.2023 року №47аз/12/02-2023, судом встановлено, що відповідач відмовив у нарахуванні та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій посилаючись на відсутність таких підстав. Стосовно питання внесення змін у наказ, щодо підстав звільнення відповідач зазначив, що на підставі власноруч складених рапортів від 27.04.2021 наказом ГУНП в Донецькій області від 07.05.2021 № 274 о/с ОСОБА_1 звільнено із служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» з 07 травня 2021 року. Звернено увагу, що у рапорті від 27.04.2021 щодо звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням він зазначив, що відмовляється від проходження військово-лікарської комісії, у зв`язку з тим, що вважав себе здоровим, а також, що наслідки відмови від проходження військово-лікарської комісії йому роз`яснені і він з ними згоден. Також під час з`ясування причин звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за власним бажанням він повідомив керівництву ГУНП в Донецькій області, що бажає звільнитись зі служби в Національної поліції за власним бажанням та наполягає на своєму звільненні з 07 травня 2021 року у зв`язку з тим, що його не влаштовував графік роботи та заробітна плата, про що також було зазначено в його рапорті від 27.04.2021. Зазначено, що на день звільнення ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції України рішення медичної (військово-лікарської) комісії про непридатність його до служби в поліції було відсутнє. Згідно із Законом № 580-VІІІ та Порядком підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.11.2016 №1235 не передбачено ні підстав, ні повноважень начальників, яким надано право прийняття на службу до Національної поліції (призначення на посаду, присвоєння спеціального звання, звільнення) на внесення змін до наказів про звільнення зі служби в поліції з метою зазначення інших підстав звільнення, у тому числі і через наявність на момент звільнення захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції, встановленого військово-лікарською комісією після звільнення. Норми спеціального законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані з проходженням служби в лавах поліції не передбачають можливості внесення змін в формулювання підстав звільнення, а Положенням про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС України, затвердженим наказом МВС України від 03.04.2017 № 285, передбачений порядок внесення змін до раніше прийнятих постанов військово-лікарської комісії щодо причинного зв`язку захворювання із проходженням служби, а не до наказів по особовому складу, якими поліцейських звільняють із служби. Одночасно з цим, з моменту подання ОСОБА_1 рапортів від 27.04.2021 щодо звільнення зі служби в поліції та до моменту винесення наказу про звільнення він жодним чином не звертався до ГУНП в Донецькій області із заявами, рапортами, листами тощо, з проханням не розглядати подані ним рапорти щодо звільнення зі служби в Національній поліції України за власним бажанням. Тобто на момент винесення наказу ГУНП в Донецькій області від 07.05.2021 № 274 о/с існувала лише одна підстава для звільнення ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції України за власним бажанням на підставі його рапортів від 27.04.2021. Разом з цим, звільнення поліцейського зі служби за п. 2 ч. 1 ст. 7 (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) відповідно до Закону України «Про Національну поліцію») можливе лише за наявності рішення медичної (військово-лікарської) комісії про непридатність до служби в поліції. Постановою медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» від 27.05.2021 №13 ОСОБА_1 визнано непридатним до служби в поліції. Таким чином, вказана постанова, яка видана відносно ОСОБА_1 , як колишньому співробітнику не може бути підставою для внесення змін до наказу щодо його звільнення. При цьому рішення військово-лікарської комісії про непрацездатність особи до служби в поліції, яке є підставою для звільнення через хворобу повинно передувати звільненню, а в даному випадку встановлення захворювання, пов`язаного з проходженням служби, відбулося після звільнення ОСОБА_1 зі служби в Національної поліції України. Після звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі його рапортів від 27.04.2021 наказом ГУНП в Донецькій області від 07.05.2021 № 274 о/с між ним та ГУНП в Донецькій області були припиненні трудові та службові відносини, у зв`язку з чим ГУНП в Донецькій області було втрачено повноваження на зміну наказу про його звільнення. Також інформуємо, що аналогічна правова позиція міститься у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 у справі №380/7701/20, постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021 у справі №380/7701/20 та постанові Верховного Суду України від 31 серпня 2020 року у справі № 540/324/19. Враховуючи викладене, законні підставі щодо внесення змін до наказу ГУНП в Донецькій області від 07.05.2021 № 274 о/с в частині зміни підстав звільнення ОСОБА_1 відсутні. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У зв`язку з цим, звільнення працівників поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) відповідно до ЗУ «Про Національну поліцію» не передбачає виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50%, яка встановлена ч.1 ст.9 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Таким чином, законні підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відсутні.

З наявних у матеріалах справи довідок наданих відповідачем на виконання вимог ухвали суду, судом встановлено наступне.

Відповідно до довідки виданої Управлінням кадрового забезпечення ГУ НП в Донецькій області від 02.10.2023 №3688/12/01-2023, судом встановлено, що позивачу був наданий статус учасника бойових дій у 2016 році та на підставі цього рішення йому було видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 . Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається додаткова відпустка строком 14 календарних днів на рік. Право на таку відпустку має особа, яка набула статусу учасника бойових дій. Додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не переноситься на інший період (продовжується) у разі хвороби працівника, не переноситься на наступний календарний рік, не ділиться на частини та не замінюється грошовою компенсацією. Згідно з обліками УКЗ ОСОБА_1 додаткову відпустку як учасник бойових дій за 2019 рік використав у кількості 14 діб з 16.02.2019 до 01.03.2019 (наказ ГУНП в Донецькій області від 15.02.2019 № 73 о/с), за 2020 рік використано у кількості 14 діб з 01.03.2020 до 14.03.2020 (наказ ГУНП в Донецькій області від 20.02.2020 № 67 о/с). Додаткову відпустки як учасник бойових дій за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік та за 2021 рік не використав.

Відповідно до довідки щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, ОСОБА_1 за період проходження служби в ГУ НП в Донецькій області за 2016-2021 роки, складеної Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку від 11.10.2023 №1116/26/07-2023, в якій відповідач зазначив, що згідно з обліками управління кадрового забезпечення додаткову відпустку, як учасник бойових дій, ОСОБА_1 використав за 2019 рік в період з 16.02.2019 по 01.03.2019 (наказ ГУНП в Донецькій області від 15.02.2019 № 73 о/с), за 2020 рік в період з 01.03.2020 по 14.03.2020 (наказ ГУНП в Донецькій області від 20.02.2020 № 67 о/с). Рапортів ОСОБА_1 щодо надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2016- 2018 роки та за 2021 рік до підрозділів кадрового забезпечення не надходило. Враховуючи вищевикладене, законні підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2016-2018 роки та 2021 рік відсутні.

Отже підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що спірним питанням даної справи є нарахування та виплата позивачу грошової компенсації за невикористані ним дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, та 2021 роки, внесення змін у наказ ГУ НП в Донецькій області №274 о/с щодо підстав звільнення, а саме не «за власним бажанням» як зазначено у наказі, а «через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції», стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та стягнення грошових коштів за правничу допомогу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Стаття 3 Конституції України гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

За змістом п. 19 ч. 1 статті 6 Закону № 3551-XII, учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Згідно зі статтею 12 Закону № 3551-XII, учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580), поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Статтями 91-93 Закону № 580 визначений службовий час і час відпочинку поліцейських.

Згідно з ч. 2 статті 92 Закону № 580, поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Відповідно до ч.ч. 9, 10 статті 93 Закону № 580, поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Абзацом 8 пункту 8 Розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 6 квітня 2016 року № 260 (далі - Порядок № 260) передбачено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

У частині десятій статті 93 Закону № 580 та абзаці 8 пункту 8 Розділу III Порядку № 260 йдеться про «невикористану в році звільнення відпустку» без вказівки на її вид (основна чи додаткова).

Відповідно до частини першої та другої статті 94 Закону № 580, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Учасникам бойових дій, статус яких визначений відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Закон України «Про відпустки» (далі - Закону № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Частиною 1 статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно зі статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Таким чином, у випадку звільнення поліцейських-учасників бойових дій - їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.

Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19.

Посилання відповідача у своєму відзиві на висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 31.10.2022 у справі № 241/2229/20 не заслуговують на увагу, оскільки він зроблений в цивільній, а не адміністративній справі.

Також, при вирішені справи суд враховує висновки, викладені в рішенні Європейського суду з прав людини від 30 квітня 2013 року у справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

З огляду на не врегулювання положеннями Закону №580 та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджений наказом МВС України від 6 квітня 2016 року № 260, питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки», Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 826/8185/18.

Згідно з ч. 1 статті 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

До щорічних відпусток належать додаткові відпустки, передбачені законодавством, зокрема додаткова відпустка учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. В разі невикористання такої відпустки особою, яка має право на таку відпустку, їй повинна виплачуватися грошова компенсація (стаття 4 Закону України «Про відпустки»).

Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.

Водночас, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.05.2020 у справі № 360/4127/19, від 14.04.2021 у справі № 620/1487/20 та від 31.05.2021 у справі №200/13837/19-а.

Крім того, на позивача поширюється дія Закону № 580, який містить в собі аналогічні норми законодавства щодо виплати грошової компенсації у разі звільнення зі служби в Національній поліції.

Щодо твердження відповідача зазначеного у своєму відзиві, довідки від 11.10.2023, про те, що позивач не звертався до відповідача з заявою чи рапортом про надання йому додаткової відпустки, як учаснику бойових дій чи компенсації за неї, суд зазначає наступне.

Порядком № 260 та Законом № 580 не встановлено особистого звернення поліцейського з відповідним рапортом про виплату йому грошової компенсації, оскільки грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки виплачується разом з компенсацією за невикористані дні щорічної основної відпустки. Вирішальним при виплаті вказаної компенсації є невикористання днів відпусток на час звільнення поліцейського.

На підставі зазначеного, суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивач не звертався з відповідним рапортом щодо надання йому додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, чи грошової компенсації за неї.

Таким чином, під час звільнення зі служби, із позивачем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, чого відповідачем здійснено не було.

Таким чином суд доходить висновку, що статус учасника бойових дій позивач набув у 2016 році, що підтверджується наявним в матеріалах справи рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (учасниками війни) від 15.04.2016 року №6/І/V/22 про надання позивачу статусу учасника бойових дій, що також не заперечується відповідачем по справі, а також відповідно до наявної в матеріалах справи відповіді відповідача від 11.10.2023 та від 02.10.2023, з яких вбачається, що позивачу було нараховано та виплачено грошову компенсацію за 15 діб невикористаної щорічної відпустки в році звільнення, та згідно інформації, наданої кадровим підрозділом протягом 2016, 2017, 2018 та 2021 років позивач не використав відпустки, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Враховуючи вищезазначене, а також те, що під час проходження служби позивач додаткову відпустку учасника бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки не використовував, грошову компенсацію не отримував, тому, на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачем було допущено протиправну бездіяльність, щодо не проведення з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки у кількості 56 діб (14 днів х 4 роки).

Щодо позовної вимоги позивача зобов`язати відповідача внести зміни в наказ №274о/с від 07.05.2021 року, зазначивши підстави для звільнення зі служби в поліції позивача за п.2 ч.1 ст.77 (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) та як похідна вимога стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з врахуванням вже виплаченої суми), суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у випадках: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України (ч. 5 ст. 59 Закону №580-VIII).

Відповідно до ст. 59 Закону № 580-VIII, з метою забезпечення належної підготовки та видання наказів з питань проходження служби поліцейськими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.11.2016 року № 1235 затверджений Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції (далі Порядок № 1235).

У Розділі ІІ Порядку № 1235 зазначено, що підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності: призначення на посади, переміщення по службі, тимчасове виконання обов`язків за іншою посадою; присвоєння та позбавлення спеціальних звань поліції, пониження у спеціальному званні на один ступінь; закріплення спеціальних жетонів з індивідуальним номером; заохочення; зарахування у розпорядження; звільнення з посади; звільнення зі служби в поліції; відрядження поліцейських до державних (міждержавних) органів, установ, організацій та органів місцевого самоврядування із залишенням на службі в поліції; відсторонення від виконання службових обов`язків (посади); надання відпусток відповідно до законодавства; зміни прізвища, імені та по батькові; обчислення стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейським надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки; установлення посадових окладів; установлення чи скасування додаткових видів грошового забезпечення, премії та інших доплат відповідно до вимог чинного законодавства України; направлення поліцейських для проходження служби у складі національного персоналу в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки, а також їх повернення.

Згідно із п. 10 Розділу ІІІ Порядку № 1235, у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні. Крім того, зазначається інформація щодо необхідності виплати грошової компенсації за кількість діб невикористаних відпусток за фактично відпрацьований час у році звільнення або відрахування з грошового забезпечення коштів за кількість діб відпусток за час невідпрацьованої частини календарного року.

Із системного аналізу вищенаведених норм слідує, що Законом № 580-VIII та Порядком №1235 не передбачено ані підстав, ані повноважень начальників, яким надано право прийняття на службу до Національної поліції (призначення на посаду, присвоєння спеціального звання, звільнення) на внесення змін до наказів про звільнення зі служби в поліції з метою зазначення інших підстав звільнення, у тому числі і через наявність на момент звільнення захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції, встановленого військово-лікарською комісією після звільнення.

Організацію діяльності медичних (військово-лікарських) комісій МВС щодо проведення лікарської та військово-лікарської експертизи визначено Положенням про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.04.2017року № 285 (далі Положення № 285).

Відповідно до абз. 9 п. 5 Розділу І Положення № 285 постанови щодо ступеня придатності до служби колишніх поліцейських, колишніх військовослужбовців, осіб рядового й начальницького складу, причинного зв`язку їх захворювань, травм (поранень) приймаються ВЛК відповідно до цього Положення, законодавства чинного на момент звільнення зазначених осіб зі служби.

Згідно із п.п. 1-3 Розділу ІІ Положення № 285, лікарська та військово-лікарська експертиза проводиться штатними та позаштатними ВЛК. Штатними ВЛК є Центральна медична (військово-лікарська) комісія МВС, медична (військово-лікарська) комісія державної установи «Територіальне медичне об`єднання» МВС в областях, в місті Києві (далі - ВЛК ДУ ТМО). ВЛК ДУ ТМО функціонують на базі відповідних закладів охорони здоров`я МВС та в адміністративному порядку підпорядковуються відповідній ДУ ТМО.

До функцій штатних ВЛК належить, зокрема: 1) організація та проведення лікарської і військово-лікарської експертизи, контроль за її проведенням в підпорядкованих ВЛК, надання їм у разі необхідності методичної і практичної допомоги; 2) розгляд звернень, заяв і скарг кандидатів до служби у поліції, поліцейських, колишніх поліцейських, колишніх осіб рядового й начальницького складу і колишніх військовослужбовців з питань лікарської і військово-лікарської експертизи; 3) перегляд власних постанов і постанов підпорядкованих ВЛК у порядку контролю, а також у разі оскарження їх керівництвом МВС, Національної поліції України, командуванням НГУ чи особами, що пройшли медичний огляд, та в інших необхідних випадках; 4) затвердження (незатвердження) чи скасування постанов підпорядкованих ВЛК (п. 16 Розділу ІІ Положення № 285).

Направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи здійснюють відповідні підрозділи кадрового забезпечення Національної поліції України, командири частин НГУ (п. 1 Розділу ІІІ Положення № 285).

У направленні зазначаються мета і питання, які підлягають вирішенню ВЛК, у тому числі надається інформація щодо осіб, що звільняються зі служби, зазначаються вислуга років і мотиви звільнення, термін проходження служби в поліції; щодо колишніх осіб рядового й начальницького складу і колишніх поліцейських зазначається, коли і з якої причини зазначені особи були звільнені зі служби, та надаються відомості про проходження ними ВЛК у минулому (п. 2 Розділу ІІІ Положення № 285).

Відповідно до п. 13 Розділу VI Положення № 285, колишні поліцейські або колишні особи рядового й начальницького складу можуть ініціювати питання щодо визначення придатності до служби за станом здоров`я на час звільнення зі служби та причинного зв`язку їх захворювань, травм (поранень). У такому випадку вони звертаються до підрозділу кадрового забезпечення за місцем колишньої служби для отримання направлення на проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи до ВЛК за місцем проживання. Перегляд раніше прийнятої постанови ВЛК проводиться за заявою колишнього поліцейського, колишньої особи рядового чи начальницького складу.

Особи, зазначені в пункті 13 цього розділу, надають до ВЛК медичну документацію, складену в період проходження служби, у випадку отримання травми (поранення) під час служби - надають відповідний Акт про нещасний випадок та документацію, складену за результатами надання первинної медичної допомоги з цього приводу (п. 14 Розділу VI Положення № 285).

За результатами лікарської та військово-лікарської експертизи ВЛК приймають постанови, які включають діагноз, встановлений особі за результатами проведеного обстеження, рішення щодо ступеня придатності чи про непридатність до служби та висновок про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) (п. 1 Розділу VIІ Положення № 285).

Визначення причинного зв`язку захворювань, поранень (контузії, травми, каліцтва) у колишніх поліцейських, колишніх осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ, колишніх військовослужбовців покладено на штатні ВЛК. Такі постанови приймаються, якщо при медичному огляді в період проходження служби зазначеним особам був установлений відповідний діагноз. Звільнені зі служби поліцейські, яким постановою ВЛК встановлено причинний зв`язок захворювань відповідно до Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.02. 2001 року № 85, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2001 року за № 165/5356, мають право на внесення змін до зазначених постанов згідно з цим Положенням (п. 18 Розділу VIІ Положення № 285).

Пунктом 11 Розділу ІХ Положення № 285 встановлено, що свідоцтво про хворобу складається у випадках визнання поліцейських, військовослужбовців, здобувачів вищої освіти навчальних закладів МВС, непридатними до служби. В усіх інших випадках постанова ВЛК оформлюється довідкою або постановою.

Свідоцтва про хворобу з постановою ВЛК щодо поліцейських та військовослужбовців, які визнані непридатними до подальшої служби, реалізуються невідкладно (п. 15 Розділу ІХ Положення № 285).

Таким чином, із наведених вище приписів Положення № 285 слідує, що проведення лікарської і військово-лікарської експертизи, тобто обстеження стану здоров`я поліцейських, здійснюється як за ініціативою самого поліцейського, так і за направленням підрозділу кадрового забезпечення з метою визначення придатності до служби за станом здоров`я як на час проходження служби, так і на час звільнення. У свою чергу колишній поліцейський може ініціювати питання щодо проведення військово-лікарської експертизи для визначення придатності до служби за станом здоров`я на час звільнення зі служби та причинного зв`язку їх захворювань, травм.

Однак суд звертає увагу на те, що колишні поліцейські у разі ініціювання питання щодо визначення придатності до служби за станом здоров`я на час звільнення зі служби та причинного зв`язку їх захворювань надають ВЛК медичну документацію, складену в період проходження служби. За результатами огляду ВЛК приймає постанову про визначення причинного зв`язку захворювань. Така постанова приймається, якщо при медичному огляді в період проходження служби зазначеним особам був установлений відповідний діагноз.

Як вже зазначалось вище у рішенні, 27.04.2021 року позивач подав на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням відповідно до п.7 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію» зазначивши у рапорті підстави, а саме у зв`язку з тим, що його не влаштовує режим роботи та заробітна плата, окремо у рапорті позивач зазначив, що від проходження військово-лікарської комісії відмовляється, тому що вважає себе здоровим та наслідки відмови від проходження ВЛК йому роз`яснені з ними він згоден. Іншим рапортом на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 27.04.2021 позивач наполягав на своєму звільненні зі служби в Національній поліції України з 07.05.2021 року.

Таким чином, на момент винесення наказу від 07.05.2021 року №274 о/с існувала лише одна підстава для звільнення позивача за власним бажанням на підставі поданих позивачем рапортів від 27.04.2021, а отже відповідачем прав позивача не було порушено, оскільки Законом України «Про Національну поліцію» чітко передбачений перелік підстав для звільнення з органів поліції.

Суд зауважує, що звільнення поліцейського зі служби за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України №580-VIII можливе лише за наявності рішення медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Відповідно до постанови медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» від 27.05.2021 року №13, в якій зазначено, що підполковник ОСОБА_1 на час звільнення зі служби в поліції 07.05.2021 року мав захворювання, одержане під час безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення та зазначено, що позивач непридатний до служби в поліції.

Суд зауважує, що при цьому рішення ВЛК про непридатність особи до служби в поліції, яке є підставою для звільнення через хворобу, повинне передувати звільненню.

Після звільнення позивача на підставі наказу від 07.05.2021 року зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України № 580-VІІІ, між сторонами були припинені трудові та службові відносини, у зв`язку із чим відповідач втратив повноваження на зміну наказу про звільнення позивача.

Крім того, встановлення захворювання, пов`язаного із проходженням служби, відбулось після звільнення позивача за власним бажанням.

Суд наголошує, що з моменту подання позивачем рапортів про звільнення від 27.04.2021 та до моменту винесення наказу про звільнення від 07.05.2021 №274о/с з 07.05.2021, останній не звертався до відповідача із будь якими рапортами (заявами) щодо не розгляду поданого рапорту, чи відкликання такого рапорту про звільнення.

З огляду на зазначене, суд вважає, що норми спеціального законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані з проходженням служби в лавах поліції не передбачають можливості внесення змін в формулювання підстав звільнення, а Положенням №285 передбачений порядок внесення змін до раніше прийнятих постанов ВЛК щодо причинного зв`язку захворювання із проходженням служби, а не до наказів по особовому складу, якими поліцейських звільняють зі служби.

Вищенаведене узгоджується з висновками зазначеними у постанові Верховного Суду України від 31.08.2020 року по справі №540/324/19.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд не вбачає підстав для відступу від висновків викладених у вищенаведеній постанові.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача внести зміни в наказ №274 о/с від 07.05.2021 року, зазначивши підстави для звільнення зі служби в поліції позивача за п.2 ч.1 ст.77 через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції задоволенню не підлягає, таким чином і похідна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої йому одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з врахуванням вже виплаченої суми) задоволенню теж не підлягає.

Щодо посилань відповідача у відзиві на позовну заяву щодо пропущеного строку звернення з даними позовними вимогами, суд зауважує, що це питання було досліджено та зазначено у відповідній постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2023 року.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у нездійсненні позивачу нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у кількості 56 днів, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки та як похідна вимога, зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у загальній кількості 56 днів, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо.

З урахуванням наведеного, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судового збору суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Судом встановлено та належним чином підтверджено наявними доказами в матеріалах справи, що позивач є учасником бойових дій, а тому він звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи вищенаведене підстави для розподілу судового збору відсутні.

При вирішенні питання щодо стягнення з бюджетних асигнувань витрат позивача на правову допомогу суд виходить із наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 132 цього Кодексу, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач відповідно до пункту 12 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Частиною 3 ст. 132 цього Кодексу визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 вказаного Кодексу, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивач в одній з позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч.ч. 1 - 4 ст. 134 вказаного Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

При цьому відповідно до ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.ч. 6 та 7 ст. 134 Кодексу, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Європейський суд з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Позивачем до суду подані: договір від 05 липня 2023 року про надання юридичних (адвокатських) послуг; Акт здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 05 липня 2023 року, між адвокатом Овчаренко О.О. та Бєляєвим О.Б. оформленого як додаток до Договору від 05.07.2023 року про надання правової допомоги; акт надання юридичних (адвокатських) послуг від 05.07.2023 року; ордер серії АН №1101712 від 06.09.2023 року; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4137 виданого Головою Донецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 30.11.2011 року.

Відповідно до акту здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 05 липня 2023 року, між адвокатом Овчаренко О.О. та Бєляєвим О.Б., оформленого як додаток до Договору від 05.07.2023 року про надання правової допомоги яким зазначено, що адвокатом Овчаренко О.О., згідно договору про надання правової допомоги від 05.07.2023 року надано правову допомогу наступного характеру:

- ознайомлення з документами ОСОБА_1 стосовно з його звільненням зі служби в НП, нарахування грошового забезпечення, проходження та результатів ВЛК, та іншими матеріалами для звернення до суду за захистом порушених прав, попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, оцінка правової позиції судів України, дата 05.07.2023, кількість витраченого часу 2 години, вартість 1500 грн.;

- підготування та направлення до ГУНП в Донецькій області адвокатського запиту та копій необхідних документів, дата 05.07. - 06.07.2023, кількість витраченого часу 2 години, вартість 1500 грн.;

- складання позовної заяви, підготування копій матеріалів для сторін, засвідчення належним чином копій матеріалів, складання акту надання юридичних послуг, та акту здійснення розрахунку, направлення позову до Донецького окружного адміністративного суду; дата 25.08.2023 06.09.2023, кількість витраченого часу 4 години, вартість 3000грн.;

- в графі всього зазначено: на момент звернення до суду із позовною заявою: кількість витраченого часу (годин) 8 годин вартість 6000грн.; участь в Донецькому окружному адміністративному суді при розгляді справи, кількість витраченого часу (годин) 2 години вартість 1500 грн.

Відповідно до вищезазначеного акту здійснення розрахунку, позивач сплатив узгоджений сторонами адвокату гонорар в розмірі (частково) 2000 грн., а адвокат отримав зазначені кошти 05.07.2023 року, про що позивачем та адвокатом було засвідчено особистими підписами зазначений акт здійснення розрахунку.

До договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 05.07.2023 року, був також наданий акт надання юридичних (адвокатських) послуг від 05.07.2023 року, відповідно до якого позивач підтверджує факт належного отримання послуг відповідно до положень договору від 05.07.2023 року, а також не має претензій до адвоката стосовно отримання від нього послуг, вказаних у цьому акті.

Суд не вправі надавати оцінку умовам договору (зокрема вартості наданих адвокатом послуг), що погоджені сторонами договору.

Оскільки, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджено належними та допустимими доказами, такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір визначений у договорі у вигляді фіксованої суми за визначений характер правової допомоги, тому на них поширюється правило щодо розподілу судових витрат.

Суд оцінивши подані докази відносно понесених позивачем витрат на правничу допомогу, дійшов висновку, що оскільки справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні, тобто без виклику сторін, а також те, що позивачем фактично було сплачено суму 2 000 грн. за фактично надані послуги адвокатом, тому саме цю суму необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Таким чином суд дійшов висновку, що з Головного управління Національної поліції в Донецькій області слід стягнути на користь позивача, грошові кошти витрачені ним на правову допомогу у розмірі 2 000 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (адреса: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр-т. Нахімова, 86, ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області (), яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у кількості 56 днів, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у загальній кількості 56 днів, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (адреса: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, буд.86 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошові кошти у сумі 2000,00 (дві тисячі) гривень 00 коп. витрачені на правничу допомогу.

В решті позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 08 лютого 2024 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець