Справа № 600/6983/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2024 року м. Чернівці Справа № 600/6983/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військову служба та військовий обов`язок», у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю II групи;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від проходження військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позов обґрунтовано тим, що позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи та відповідним пакетом документів. Позивач посилається на те, що станом на момент подання позову до суду його рапорт не розглянуто, і відповідного рішення про звільнення позивача від проходження військової служби не прийнято.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що відповідачем рапорт про звільнення позивача від проходження військової служби у зв`язку з наявністю матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи розглянуто і листом від 15.03.2023 №4/7/7 надано заявнику відповідь, що 11.12.2022 року ОСОБА_1 в порушення вимог статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та вважається таким, що з 11.12.2022 незаконно відсутній у військовій частині НОМЕР_1 по час надання відповіді. Відповідач зауважує, що відповідно до норм статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Відповідно, військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань, тому прийняти рішення по його проханню є неможливим. Просив суд у задоволені позовних вимог відмовити.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу із наказу №341 командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.12.2022 року ОСОБА_1 вважається таким, що з 11 грудня 2022 року самовільно залишив військову частину, з 11 грудня 2022 року знятий з усіх видів забезпечення, з 13 грудня 2022 року знятий з котлового забезпечення.

Згідно витягу із наказу №351 командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.12.2022 року ОСОБА_1 вважається таким, що перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 з 21 грудня 2022 року.

У відповідності до витягу із наказу №133 командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.05.2023 року ОСОБА_1 призупинено військову службу у Збройних Силах України відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 12.05.2023 року №74-РС з 25 квітня 2023 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що 20 лютого 2023 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

Згідно змісту вказаного рапорту до такого позивачем було додано копію власного паспорту та РНОКПП, копія паспорту та РНОКПП ОСОБА_2 , копія свідоцтва про народження позивача, довідка до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №348276, посвідчення особи з інвалідністю, видане матері.

Листом №4/7/7 від 15 березня 2023 року відповідач повідомив позивача, що 11 грудня 2022 року ОСОБА_1 в порушення вимог статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (далі - ДС ЗС України), статей 11, 12, 16 СВС ЗС України, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та рахується як такий, що з 11 грудня 2022 року незаконно відсутній у Військовій частині НОМЕР_1 по теперішній час. Відповідно до норм статті 24 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Відповідно, військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань, тому прийняти рішення по його проханню є неможливим.

07 серпня 2023 року позивач повторно звернувся з аналогічним рапортом про звільнення його з військової служби у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

В подальшому, 29 вересня 2023 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом (вих. №1829), в якому просив повідомити щодо звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 від проходження військової служби.

Відповідачем листом №7/3371 від 29.10.2023 року повідомлено представника позивача, що для звільнення військовослужбовця з військової служби йому необхідно подати рапорт встановленої форми на ім`я безпосереднього командира, який в порядку підпорядкування клопотатиме про задоволення рапорту військовослужбовця перед вищими командирами. Також зазначено, що молодшому сержанту ОСОБА_1 призупинена військова служба у зв`язку з його самостійним залишенням частини. Для звільнення з військової служби позивача повинен звернутися до військової частини з рішенням суду, де буде вказано, що його поновили у військовій службі, після чого він може подати документи згідно встановленого порядку.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21.04.2022 N 2212-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19.02.2023 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20.05.2023 строком на 90 діб.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах (під час воєнного стану): через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

- перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, однією з підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану, який тривав в Україні на час виникнення спірних відносин (і наразі триває), є наявність одного із батьків військовослужбовця із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Як вбачається з обставин справи, позивач у зв`язку з наявністю у нього матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби від 20 лютого 2023 року.

На вказаний рапорт відповідачем надано відповідь листом №4/7/7 від 15 березня 2023 року, яким повідомлено про неможливість прийняття рішення за його рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що позивач 11 грудня 2022 року самовільно залишив Військову частину НОМЕР_1 та рахується як такий, що незаконно відсутній у Військовій частині НОМЕР_1 . Також вказано, що оскільки військовослужбовці, військову службу яких призупинено не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань, то прийняти рішення по рапорту позивача неможливо.

Наведені обставини спростовують твердження у позові про допущення відповідачем бездіяльності щодо не розгляду рапорту позивача від 20 лютого 2023 року.

Також з обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 з 21 грудня 2022 року, а з 25 квітня 2023 року призупинено військову службу позивача у Збройних Силах України.

Проте позивач повторно звернувся до відповідача із рапортом від 07 серпня 2023 року про звільнення його з військової служби у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

В подальшому, 29 вересня 2023 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом (вих. №1829), в якому просив повідомити щодо звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 від проходження військової служби.

Відповідачем листом №7/3371 від 29.10.2023 року повідомлено представника позивача, що для звільнення військовослужбовця з військової служби йому необхідно подати рапорт встановленої форми на ім`я безпосереднього командира, який в порядку підпорядкування клопотатиме про задоволення рапорту військовослужбовця перед вищими командирами. Також зазначено, що молодшому сержанту ОСОБА_1 призупинена військова служба у зв`язку з його самостійним залишенням частини. Для звільнення з військової служби позивача повинен звернутися до військової частини з рішенням суду, де буде вказано, що його поновили у військовій службі, після чого він може подати документи згідно встановленого порядку.

Наведені обставини спростовують твердження у позові про допущення відповідачем бездіяльності у спірних відносинах.

До цього суд зауважує, що у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Вкаазане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 18 лютого 2021 року по справі №160/6885/19.

Враховуючи наведене та зважаючи на надання відповідачем відповідей як на рапорт позивача від 20 лютого 2023 року, так в подальшому і на адвокатський запит щодо звільнення позивача з військової служби, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати про допущення відповідачем бездіяльності у спірних відносинах.

Щодо тверджень у позові про допущення відповідачем бездіяльності по не розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби від 07 серпня 2023 року, то такі суд відхиляє, адже названий рапорт по своїй суті є аналогічним рапорту від 20 лютого 2023 року, на який відповідачем надано відповідь.

Поряд з цим, з огляду на обставини, за яких відповідачем не задоволено вимог рапортів позивача про звільнення з військової служби, суд звертає увагу і на таке.

Згідно з підпунктом 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Абзацами першим-п`ятим частини другої статті 24 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Наведене кореспондується з нормами пунктів 144-1-144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення №1153/2008).

Згідно абзацу 1 пункту 144-5 Положення №1153/2008 військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпункту "е" пункту 1, підпункту "е" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Відповідно до абзацу 1 пункту 144-6 Положення №1153/2008 для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

З аналізу наведених норм вбачається, що військовослужбовці, військову службу яким призупинено, можуть бути звільнені з військової служби виключно у разі набрання законної сили обвинувальних вироків стосовно них. При цьому Положення №1153/2008, зокрема розділ «Порядок призупинення та продовження військової служби» не містять норм, які передбачають можливість звільнення з військової служби військовослужбовцям, служба яким призупинена за пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Звільнення за нормами вказаного пункту Закону №2232-XII можливо лише після продовження військової служби, у випадку наявності виправдувального вироку або закриття кримінального провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Як вбачається з обставин справи, ОСОБА_1 вважається таким, що незаконно та самовільно залишив розташування Військової частини НОМЕР_1 11 грудня 2022 року, з 21 грудня 2022 року він вважався таким, що перебуває у розпорядженні командира Військової частини, а з 25 квітня 2023 року військову службу ОСОБА_1 у Збройних Силах України призупинено.

Отже, відповідач, повідомляючи позивача про неможливість прийняти рішення по його проханню у рапорті від 20 лютого 2023 року, а в подальшому - представника позивача на адвокатський запит щодо звільнення позивача з військової служби, правомірно та обґрунтовано виходив із наявності тих обставин, які унеможливлюють вирішення поставленого позивачем питання самовільне залишення позивачем Військової частини НОМЕР_1 , як наслідок, його перебування у розпорядженні та призупинення військової служби у Збройних Силах України.

Суд погоджується із позицією відповідача, не спростованою позивачем у ході судового розгляду цієї справи, про те, що згідно наведених норм рішення по рапорту позивача про звільнення з військової служби неможливо прийняти до повернення позивача до військової частини, яку він самовільно залишив (згідно з підпунктом 14 пункту 116 Положення №1153/2008), або до набрання законної сили обвинувального вироку (відповідно абзацу 1 пункту 144-5 Положення №1153/2008), або після продовження його військової служби (у відповідності до абзацу 1 пункту 144-6 Положення №1153/2008).

До того ж, суд погоджується з доводами відповідача, що згідно визначених чинним законодавством вимог для того, щоб військовослужбовця було звільнено з військової служби, йому особисто необхідно отримати обхідний лист перед виключенням зі списків особового складу та з ним повинна бути проведена бесіда командуванням частини, тобто позивач має особисто прибути до військової частини, яку самовільно залишив.

При цьому суд звертає увагу на те, що згідно відповіді на адвокатський запит, наданої відповідачем у листі №7/3371 від 29.10.2023 року, представнику позивача було роз`яснено порядок звільнення ОСОБА_1 з військової служби за наявності тих обставин, що мали місце на момент розгляду рапорту позивача та на момент надання відповіді на адвокатський запит.

Що ж до тверджень у позові про наявність у позивача права на звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи, то такі в межах розгляду даного позову оцінці не підлягають, адже обставини справи свідчать про те, що відповідачем таке право позивача у наданих відповідях на його рапорт від 20 лютого 2023 року та адвокатський запит не заперечувалося. Водночас роз`яснено, що у зв`язку із самовільним залишенням позивачем Військової частини НОМЕР_1 , перебуванням у розпорядженні та в подальшому призупиненням його військової служби, прийняти рішення по такому проханню позивача є неможливим.

З огляду на викладене у своїй сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог та відсутність правових підстав для задоволення цього позову.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідачем доведено, що у спірних відносинах він діяв обґрунтовано та правомірно. Тому, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 09 лютого 2024 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ); відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя О.П. Лелюк