Справа № 160/26726/23
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2024-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сидоренко Д.В.
Обставини справи: 16.10.2023 року за допомогою системи "Електронний суд" до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від №4887-51 від 04 квітня 2023 року, винесену Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області;
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно нарахував позивачу єдиний внесок за 2017 рік в сумі 8448,00 грн., оскільки датою державної реєстрації позивача фізичною особою підприємцем є 07.04.2018 року, та за третій квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., оскільки з 26.09.2018 року позивач є особою з інвалідністю.
Також у позові зазначено, що позивач був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок в період з 07.04.2018 року по 26.09.2018 рік.
Ухвалою суду від 19.10.2023 року було відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
06.11.2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю, зазначаючи, що згідно з даними інформаційних систем ДПС України позивач з 07.04.2008 по 17.12.2018 перебував на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області, шевченківська ДПІ. Здійснював діяльність на загальній системі оподаткування та відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464 був платником єдиного внеску.
Станом на 08.02.2024р. інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Не погоджуючись із зазначеною вимогою позивач звернулася з даним позовом до суду.
Частиною 2 ст.9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до положень ч.1 ст.160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. При цьому, під предметом позову слід вважати певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а під підставами позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, які викладаються позивачами виключно у позовній заяві.
В даному випадку, реалізуючи принцип диспозитивної, представник позивача у позовній заяві, обґрунтовує позовні вимоги виключено неможливістю нарахування єдиного внеску, в частині внеску за 2017 рік, до дати реєстрації фізичною особою підприємцем, зазначаючи дату реєстрації позивача фізичною особою підприємцем - 07.04.2018 року. Разом з тим, в частині незгоди з нарахуванням за третій квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 26.09.2018 року є особою з інвалідністю.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VІ визначено, ний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, з 2008 року позивач набув статусу фізичної особи підприємця, внаслідок чого безпідставним є обґрунтування позовних вимог щодо дати реєстрації позивача фізичною особою підприємцем саме 07.04.2018 року та відповідно неможливості нарахування єдиного внеску за 2017 рік.
Щодо нарахування єдиного внеску за третій квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 4 статті 4 Закону №2464-VІ особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Абзацами 3 та 5 частини 8 статті 9 Закону №2464-VІ визначено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Відповідно до статей 4, 6, 7, 8, 10, 12, 25, пунктів 9-2 - 9-5 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №375, наказом Міністерства Фінансів України від 20.04.2015 №449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Інструкція №449, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Підпункт 3 пункту 1 розділу ІІ Інструкції №449 визначає, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пункту 4 розділу ІІ Інструкції №449 особи, зазначені в підпунктах 3, 6 пункту 1 цього розділу, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Відповідно до пункту 13 розділу ІV «Нарахування, обчислення і сплата єдиного внеску» Інструкції №449 обчислення і строки сплати єдиного внеску, у разі зняття їх з обліку в органах доходів і зборів, для платників, зазначених у підпункті 3 пункту 1 розділу ІІ цієї Інструкції, останнім періодом, за який необхідно обчислити та сплатити єдиний внесок, буде період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення.
З аналізу наведених норм слідує, що в даному випадку, останнім звітним періодом, за який необхідно обчислити та сплатити єдиний внесок, є відповідний квартал в якому виникли підстави для звільняння платника від сплати за себе єдиного внеску.
Як зазначав відповідач у відзиві на позовну заяву, датою призначення позивачу пенсії по інвалідності є 26.09.2018р., внаслідок чого останнім звітним періодом, за який необхідно обчислити та сплатити єдиний внесок позивачу як фізичній особі підприємцю, є саме третій квартал 2018 року.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог та обґрунтувань вимог щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, системного аналізу положень чинного законодавства України і матеріалів справи, суд дійшов висновку про дотримання відповідачем вищезазначених принципів прийняття рішення владним суб`єктом, внаслідок чого у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.
Відповідно до частини 5 статті 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9,73-78, 90, 139, 241 - 246, 250, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.В. Сидоренко