Справа № 640/33968/21
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2024-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів Епель О.В., Кузьмишиної О.М., секретар судового засідання Євгейчук Ю.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2022 р. у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Швейне підприємство "Юність" до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження в частині

В С Т А Н О В И В :

22.11.2021 Приватне акціонерне товариство "Швейне підприємство "Юність" (надалі - ПрАТ "Швейне підприємство "Юність") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження від 20 травня 2021 року №299 в частині включення до переліку гуртожитків, що розташовані в Подільському районі міста Києва об`єкту нерухомого майна - будівлі, належної Приватному акціонерному товариству "Швейне підприємство "Юність".

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником об`єкту нерухомого майна, яке спірним розпорядженням віднесено до переліку гуртожитків, приміщення в яких можуть бути приватизовані, проте це приміщення ніколи не було зареєстровано як гуртожиток, та таке рішення відповідача прийнято з перевищенням повноважень, тому є протиправним.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.09.2022 адміністративний позов задоволено: визнано протиправним та скасовано розпорядження виконувача обов`язки голови Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 травня 2021 року №299 в частині включення до переліку гуртожитків, що розташовані в Подільському районі міста Києва об`єкту нерухомого майна - будівлі, належної Приватному акціонерному товариству "Швейне підприємство "Юність", розташованої за адресою: місто Київ, вулиця Фролівська, будинок 3/34.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що нежилі приміщення загальною площею 3470,9 кв.м. за адресою місто Київ, вулиця Фролівська, будинок №3/34 є гуртожитком та входять до складу житлового фонду.

ОСОБА_1 , який не був учасником справи, подав на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2022 р. апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що він проживає у приміщенні, яке розташоване АДРЕСА_1 , що вказане приміщення є гуртожитком, внаслідок чого цей спір зачіпає його права, і спірне рішення відповідача є правомірним.

З 14.08.2023 вказана скарга надійшла у провадження головуючої судді Карпушової О.В., сторонам надано час для подачі письмових пояснень, додаткових документів.

Справу розглянуто у письмовому провадженні.

Строк розгляду справи був продовжений через витребування у відповідача додаткових документів, зокрема, щодо повного пакета документів, який став підставою для прийняття спірного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто в цьому випадку лише в межах доводів апелянта ОСОБА_1 .

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ПрАТ «Юність» створене шляхом перереєстрації Акціонерного товариства закритого типу «Київського швейного підприємства «Юність», яке було створене шляхом приватизації цілісного майнового комплексу членами організації орендарів Київського орендованого швейного підприємства «Юність» на підставі Договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 28 квітня 1993 року (реєстраційний номер №КП-46 від 30 квітня 1993 року) та Додаткової угоди від 21 серпня 1993 року (реєстраційний №28-А від 27 серпня 1993 року) за рішенням загальних зборів трудового колективу від 25 травня 1993 року та установчим договором Акціонерного товариства закритого типу «Київське швейне підприємство «Юність» і є його повним правонаступником.

Вказане підтверджено Статутом, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.24, 48)

Вбачається, що згідно Договору купівлі-продажу майна державного підприємства від 28 квітня 1993 року, (реєстраційний №КП-46 від 30 квітня 1993 року), укладеного між Фондом державного майна України (Продавець) та Організацією орендарів Київського орендного швейного підприємства «Юність» (Покупець), посвідченого 4-ю Київською державною нотаріальною конторою 28 квітня 1993 року, зареєстрованого в реєстрі за №5д-1308, Доповнення до Договору купівлі-продажу від 21 серпня 1993 року (реєстраційний №28-А від 27 серпня 1993 року), посвідченого 4-ю Київською державною нотаріальною конторою 21 серпня 1993 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-4652, Свідоцтва Фонду державного майна України про власність від 28 травня 1993 року №П-21, Додатку до Наказу Фонду державного майна України від 50-Д від 26 травня 1993 року покупець (позивач) набув право власності, зокрема, на об`єкт нерухомого майна - будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

16 грудня 1996 року Бюро технічної інвентаризації міста Києва видано реєстраційне посвідчення на майно цілісного майнового комплексу на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 4-ю Київською державною нотаріальною конторою 28 квітня 1993 року.

Позивач є землекористувачем земельної ділянки, на якій розташований зазначений об`єкт нерухомого майна на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів №1705/12 від 04 грудня 1978 року.

Згідно із пунктами 2, 3 Договору купівлі-продажу майна державного підприємства від 28 квітня 1993 року предметом Договору є купівля-продаж майна цілісного майнового комплексу за адресою: м.Київ, вул.Фролівська, 9-11.

Відповідно до плану приватизації орендного підприємства «Юність», що є невід`ємною частиною Договору, а також згідно із Додатком до Наказу Фонду державного майна України №50-Д від 26 травня 1993 року, визначено, що до складу цілісного майнового комплексу входить будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом НЖ-2018 №1797 від 30 серпня 2018 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» підтверджено, що реєстрація прав власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: м.Київ, вул.Фролівська, б.3/34 проведено саме на підставі Договору купівлі-продажу майна державного підприємства від 28 квітня 1993 року.

За Договором купівлі-продажу нежилих приміщень №5-06/99 від 04 жовтня 2001 року, укладеним між Акціонерним товариством закритого типу «Київського швейного підприємства «Юність» (Продавець) та Акціонерним комерційним банком «Київ» (Покупець), відчужено нежилі приміщення першого, другого та третього поверхів, площею 769,3 кв.м за адресою: м.Київ, вул.Фролівська, 3/34, літера Б.

Також, за Договором купівлі-продажу нежилих приміщень №5-06/98 від 24 жовтня 2001 року, укладеним між Акціонерним товариством закритого типу «Київського швейного підприємства «Юність» (Продавець) та Акціонерним комерційним банком «Київ», відчужено підвальні приміщення ІІ-VIII загальною площею 175,9 кв.м, за адресою: м.Київ, вул.Фролівська, 3/34, літера Б.

Крім того, щодо спору чи є спірне приміщення жилим чи нежилим, гуртожитком - було декілька судових спорів.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2018 року у справі №826/16367/18 задоволено позов Приватного акціонерного товариства «Швейне підприємство «Юність» до Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курасової Олени Василівни та, зокрема, зобов`язано Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курасову Олену Василівну здійснити державну реєстрацію права власності Приватного акціонерного товариства «Швейне підприємство «Юність» на об`єкт нерухомого майна - будівлю за адресою: місто Київ, вулиця Фролівська, будинок №3/34, в літері «Б» загальною площею 4257,1 кв.м, що складається з групи приміщень №4,6,8 на 1-3 поверсі, групи приміщень №1,2,3,5,7,9,10,11,12,13 на 1-5 поверсі та підвалі за виключенням частини будівлі загальною площею 769,3 кв.м, що складається з групи приміщень №4,6,8 на 1-3 поверсі.

Так, на підставі цього рішення у справі №826/16367/18 було зареєстровано право приватної власності Приватного акціонерного товариства «Швейне підприємство «Юність» на будівлю за адресою: місто Київ, вулиця Фролівська, будинок №3/34 загальною площею 4257,1 кв.м., яка складається з групи приміщень №4, 6, 8 на 1-3 поверсі, групи приміщень №1, 2, 3, 5, 7, 9, 10, 11,12, 13 на 1-5 поверсі та підвалі за виключенням частини будівлі загальною площею 769,3 кв.м., що складається з групи приміщень №4, 6, 8 на 1-3 поверсі.

Отже, згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу на праві приватної власності належить будівля за адресою: місто Київ, вулиця Фролівська, будинок №3/34 загальною площею 4257,1 кв.м., яка складається з групи приміщень №4, 6, 8 на 1-3 поверсі, групи приміщень №1, 2, 3, 5, 7, 9, 10, 11,12, 13 на 1-5 поверсі та підвалі за виключенням частини будівлі загальною площею 769,3 кв.м., що складається з групи приміщень №4, 6, 8 на 1-3 поверсі.

У вище перелічених документах, зокрема, судових рішеннях та зазначеній інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно взагалі не вбачається вид спірного приміщення, як й не значиться, що воно є гуртожитком і відноситься до житлового фонду.

Проте, Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 травня 2021 року №299 до переліку гуртожитків, які розташовані в Подільському районі м. Києва внесено будівлю за адресою: місто Київ, вулиця Фролівська, будинок №3/34 загальною площею 3470,9 кв.м. із зазначенням, що вказана будівля належить на праві приватної власності Приватному акціонерному товариству "Швейне підприємство "Юність".

Вказані обставини підтверджені належними доказами.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги особи яка не є учасником справи, і зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

Отже гарантоване ст. 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно статті 6, частини 1 статті 41 Законом України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Стаття 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначає питання, що вирішуються місцевими державними адміністраціями.

Статтею 19 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначаються повноваження в галузі управління майном, приватизації, сприяння розвитку підприємництва та здійснення державної регуляторної політики.

Проте, наведеним або будь-якими іншими нормами Закону України «Про місцеві державні адміністрації» чи іншими нормами діючого законодавства не передбачено повноважень місцевих державних адміністрації складати переліки майна, що належить на праві приватної власності фізичним і юридичним особам або включати приватне майно до будь-яких переліків та затверджувати такі переліки своїми розпорядженнями.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в управлінні відповідних місцевих державних адміністрацій перебувають об`єкти державної власності, передані їм в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації здійснюють функцію управління майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери їх управління.

Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, у якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Вирішуючи питання чи є будівля гуртожитком, на думку суду, необхідно з`ясувати чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавалися, відповідно до статті 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 ордери на заселення.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником будівлі за адресою: АДРЕСА_1 яка є загальною площею 4257,1 кв.м., яка складається з групи приміщень №4, 6, 8 на 1-3 поверсі, групи приміщень №1, 2, 3, 5, 7, 9, 10, 11,12, 13 на 1-5 поверсі та підвалі за виключенням частини будівлі загальною площею 769,3 кв.м., що складається з групи приміщень №4, 6, 8 на 1-3 поверсі.

Відповідач при прийнятті спірного рішення керувався лише інформацією про наявність квартирного обліку людей за адресою АДРЕСА_1 .

Інші документи щодо статусу будинку чи то власника будинку, чи буд якої іншої інформації відповідач при прийнятті спірного рішення не досліджував.

Вказане підтверджено самим відповідачем (додаткові пояснення від 15.01.2024).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що нежилі приміщення загальною площею 3470,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 під час прийняття спірного рішення відносились до гуртожитку і входять до складу житлового фонду.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог і не доведеність відповідачем правомірності свого рішення відповідними доказами, оскільки позиція позивача ґрунтується на нормі закону і верховенстві права.

При цьому, апеляційну скаргу не учасника справи колегія суддів розглядає по суті, оскільки вважає за можливе те, що цей спір може будь яким чином зачепити його права, хоча наданий ним договір найму (оренди) житлового приміщення не є належним доказом статусу цього приміщення як житлового та гуртожитку, через те, що ордер заявником не надавався.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і не підтверджені відповідними доказами.

Надаючи оцінку всім іншим доводам сторін та учасників справи, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2022 р. - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2022 р. у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Швейне підприємство "Юність" до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження в частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий-суддя: О.В. Карпушова

Судді: О.В. Епель

О.М. Кузьмишина