Справа № 120/1261/24
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2024-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

м. Вінниця

07 лютого 2024 р. Справа № 120/1261/24

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Крапівницька Н. Л., розглянувши матеріали позовної заяви за позовом

ОСОБА_1

до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії , -

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 , який діє через свого адвоката - Підрезу І.В. з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, в якому просить суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 13.11.2020 року, яким скасовано рішення управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 29.10.2018 року про набуття ОСОБА_1 громадянства України за територіальним походженням;

-визнати протиправним та скасувати рішення управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 13.11.2020 року, яким скасовано рішення управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 29.10.2018 року про набуття доньці, яка є малолітньою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянства України за територіальним походженням;

- зобов`язати управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області поновити ОСОБА_1 та малолітній доньці ОСОБА_2 громадянство України, яке було скасовано рішенням управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 13.11.2020 року.

- зобов`язати управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийому у нього декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Ознайомившись з вказаною позовною заявою та доданими до неї матеріалами, приходжу до висновку, що таку заяву належить залишити без руху.

Частиною першою статті 171 КАС України передбачено, що після одержання позовної заяви суддя з`ясовує, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Водночас положення статей 160, 161 КАС України поширюються на всі випадки звернення до адміністративного суду з позовною заявою, а їх недодержання свідчить про невідповідність позовної заяви вимогам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Крім того, згідно з положеннями ч. 2 ст. 79 КАС України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача посилається на те, що 13.11.2020 рішенням УДМС України у Вінницькій області позивачу було припинено його громадянство України.

Втім, як видно з матеріалів адміністративного позову, на підтвердження вищезазначеної обставини до позовної заяви не додано копії вказаного рішенням УДМС України у Вінницькій області від 13.11.2020.

На думку суду, наведене свідчить про недотримання вимог ч. 4 ст. 161 КАС України та є підставою для залишення позовної заяви без руху.

Крім того, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 КАС України, до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Відповідно до ч. 1,5,6 ст. 56 КАС України, права, свободи та інтереси малолітніх та неповнолітніх осіб, які не досягли віку, з якого настає адміністративна процесуальна дієздатність, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді їхні законні представники - батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Законний представник самостійно здійснює процесуальні права та обов`язки сторони чи третьої особи, яку він представляє, діючи в її інтересах. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам, які відповідно до закону мають право здійснювати представництво в суді.

Разом з тим, відповідно до позовної заяви позивачем є лише ОСОБА_1 , при цьому останній просить визнати протиправним і скасувати рішення управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 13.11.2020 року, яким скасовано рішення управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 29.10.2018 року про набуття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до ст. 31 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результаті інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом.

Нормами ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Ч.6 ст. 177 СК України встановлено, що при вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків.

Відтак, малолітня дитина ОСОБА_2 , за приписами Кодексу адміністративного судочинства України, не може самостійно виступати як позивач у даній категорій справі.

Більш того, подання позову особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності відповідно до п.3 ч.4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, має наслідком повернення позовної заяви.

Суду не надано письмову згоду матері дитини на подання даного позову до суду, (згода належним чином оформлена), суд звертає увагу, що матір являється також законним представником дитини, на рівні з батьком.

Таким чином, необхідно уточнити склад позивачів за даним адміністративним позов або привести у відповідність позовні вимоги за даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною 2 статті 132 КАС України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 3 цього Закону судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

За змістом вимог ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру ставка судового збору для фізичної особи становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 встановлено в розмірі 3028 грн.

Таким чином, ставка судового збору за подання фізичною особою адміністративного позову немайнового характеру становить 1211,20 грн.

Пільги щодо сплати судового збору визначені ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

У позовній заяві представник позивача зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Цією правовою нормою передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Разом з тим, матеріли позовної заяви не містять відомості, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій або є постраждалим учасником Революції Гідності, Героєм України.

При цьому, до матеріалів позовної заяви долучено копію посвідчення серії НОМЕР_1 від 15.08.2019, згідно якого ОСОБА_1 має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей.

Суд зазначає, що згідно із частиною 1 статті 133 КАС України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на невизначений строк.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону №3674-VI суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Частиною 2 статті 8 Закону №3674-VI передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Таким чином, положення статті 8 Закону №3674-VI визначають право суду звільнити від сплати судового збору за подання адміністративного позову позивача, який є членом малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї, за умови врахування його майнового стану.

Поряд з цим, суду не надано будь-яких доказів щодо майнового стану позивача, недостатності коштів для сплати судового збору, тощо.

Крім того, статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України.

Отже, закон обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 02.03.2020 у справі № 420/4352/19, від 13.04.2020 у справі № 520/11334/18, від 17.09.2020 у справі № 186/1881/19, від 06.11.2020 у справі № 826/14116/18.

Таким чином, на основі аналізу положень частини першої-третьої статті 122 КАС України, суд зазначає, що за загальним правилом строк звернення фізичної та юридичної особи до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин становить шість місяців та обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів у спірних правовідносинах.

Відтак, позивач під час звернення до суду у тексті відповідного процесуального документа повинен зазначити дату обізнаності з порушенням права та подати на підтвердження власних доводів з даного приводу належні, допустимі, достатні та достовірні докази, а суд повинен перевірити юридичну спроможність та фактичну доказанність задекларованого позивачем твердження, але не має обов`язку у разі невиконання позивачем вимог процесуального закону у цій частині за власною ініціативою пересвідчуватись у справжньому існуванні будь-яких інших причин пропуску строку звернення до суду, окрім тих, які були зазначені власне позивачем.

При цьому суд зважає, що за правовою позицією, сформульованою у постанові Верховного суду від 14.09.2023р. у справі №520/12477/22: 1) поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.; 2) Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 3) Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.; 4) Суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Також суд зважає, що за правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2023р. у справі № 990/139/23 «Аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що у процесі прийняття рішень про поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Суд виходить таких міркувань: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, унаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, що були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.».

Так, представник позивача зазначає, що у встановлений законом строк позивач не зміг подати позовну заяву про визнання протиправним та скасування рішення та був позбавлений права на ефективний захист та відновлення порушених прав через діючі карантинні обмеження. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 на усій території України» з 12.03.2020 встановлено карантин, який неодноразово продовжений, що є підставою вважати пропущені строки поважними згідно діючого законодавства України. Так, позивач не мав змоги перетнути кордон у зв`язку з введеними карантинними обмеженнями як і не міг вчасно виконати своє зобов`язання щодо відмови від російського громадянства через карантинні обмеження по всьому світу.

З приводу даних тверджень, суд зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 17.07.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Таким чином, строк звернення до суду, який закінчився у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України та під час дії пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України підлягає поновленню лише за наявності двох умов: 1) якщо причини його пропуску є поважними; 2) вказані причини є такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

При цьому, граматичне тлумачення пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що наявність сполучника "і" вказує на обов`язкову наявність двох вищенаведених умов.

Таким чином, виходячи з наведених законодавчих приписів сам факт встановлення карантину не може слугувати причиною для поновлення процесуального строку звернення до суду, а можливість поновлення процесуального строку визначається у взаємозв`язку зі встановленням поважності причин пропуску строку та їх зумовленості обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, які свідчать про неможливість звернення, а також не доведено, що вчинення відповідної процесуальної дії зумовлений саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

На думку суду, лише зазначення обставини про дію карантинних заходів не є достатньою мотивацією щодо об`єктивної неможливості звернення до суду в межах строку звернення.

Разом із тим, згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Разом із тим, до суду з даним позовом позивач звернувся 26.01.2024, тобто із пропуском шестимісячного строку, який був продовжений на строк дії карантину.

Також, представник позивача вказала, що після прийняття відповідачем рішення щодо припинення позивачу громадянства у нього не було законного права перебувати на території України і відповідно він не мав змоги звернутися в допомогою і відповідно за захистом своїх порушених прав до суду.

Як слідує з позовної заяви, 13.11.2020 року рішенням УДМС України у м. Вінниці позивачу було оформлено припинення його громадянства України відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про громадянство України».

Разом з тим, як самостійно вказує представник позивача, на виконання даного положення позивач в 2020 році поїхав до РФ з метою відмови від російського громадянства, оскільки він мав громадянство Російської Федерації.

Крім того вказує, що в березні 2023 року позивач отримав відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, що підтверджується рішенням від 03.03.2023 УДМС України у Вінницькій області.

Також вказала, що оскільки позивач починаючи з 2020 року позбавлений можливості перебувати на території України, відповідно він не міг раніше звертатися до відповідних органів з метою врегулювання даного спору, а також вчинення будь яких дій для оспорювання рішень міграційної служби, представником позивача було направлено звернення до міграційної служби з проханням вказати підстави відмови у видачі дозволу на імміграцію, а також причину неможливості поновити громадянство України на підставі територіального походження.

Вказала, що з таких підстав лише отримавши відповідь на адвокатський запит позивач дізнався про порушення своїх прав, зокрема те, що повторно він не може отримати громадянство саме по ст. 8 ЗУ «Про громадянство України».

Разом з тим, суд зазначає, що подання адвокатського запиту до відповідача і отримання на це звернення відповіді із роз`ясненнями також не може бути кваліфікована судом як подія початку перебігу строку звернення до суду, позаяк у дійсності є початком процесу реального захисту порушеного права учасника суспільних відносин, про порушення якого позивач не міг не довідатись раніше.

Суд зауважує, що отримання учасником суспільних відносин копії рішення суб`єкта владних повноважень, чи відповіді на адвокатський запит та формування власного ставлення до цього правового акту (у тому числі і за рахунок отримання професійної правничої допомоги адвоката) є моментом формування власної правової позиції, а не моментом обізнаності із фактом порушення власного права у тому випадку, коли суть та специфіка відповідних правовідносин виключає ймовірність (можливість) необізнаності особи із погіршенням правового становища.

Крім того, представник позивача вказує, що з початком повномасштабного вторгнення РФ в Україну, позивач був вимушений шукати політичного захисту в інших країнах , тому поїхав до Словаччини де наразі перебуває у статусі біженця, що також слугувало підставою несвоєчасного звернення до суду.

Разом з тим, доказів перебування позивача у статусі біженця чи доказів перетинання кордну, в`їзду на територію Словаччини суду не надано.

Відповідно до ч. 6 ст. 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

З огляду на викладене, позивачу слід надати обґрунтоване клопотання про поновлення строку звернення до суду із іншими причинами та доказами поважності причин його пропуску.

За правилами, визначеними частиною 1 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини 2 статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на викладене вважаю, що дану позовну заяву необхідно залишити без руху, надавши особі, яка її подала, строк для усунення недоліків зазначених в мотивувальній частині ухвали.

Керуючись ст.ст. 169, 248, 256 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії залишити без руху.

2. Запропонувати позивачу у 7 денний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви, зазначені в мотивувальній частині ухвали суду.

3. Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя:

Секретар: