Справа № 200/1031/23
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2024-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 лютого 2024 року

м. Київ

справа №200/1031/23

адміністративне провадження № К/990/3980/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року у справі №200/1031/23 за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про стягнення заробітної плати у виді безпідставно відрахованих профспілкових внесків у сумі 13224 грн., середнього заробітку на підставі статті 236 КЗпП України та середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської обласної прокуратури, в якому просив:

- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітну плату у виді безпідставно відрахованих профспілкових внесків у сумі 13224 грн.;

- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток, виходячи з 2885 грн. середньоденної заробітної плати, з 6 травня 2020 року по день поставлення судом рішення: 1) на підставі статті 236 КЗпП України у зв`язку з невиконанням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року про поновлення на роботі, 2) на підставі статті 117 КЗпП України у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні в сумі 170206 грн. та 13224 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що відповідачем виконано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі №826/10460/16 та поновлено позивача на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою прокуратури Київської області, тому вимоги щодо стягнення середнього заробітку на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України у зв`язку з невиконанням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року про поновлення на роботі є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку з 06 травня 2020 року по день поставлення судом рішення у цій справі на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні в сумі 170206 грн. суди виходили з того, що позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток з 06 травня 2020 року по день поставлення судом рішення у цій справі на підставі статті 117 КЗпП України у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні в сумі 170206 грн., яка, в свою чергу, є середнім заробітком за час вимушеного прогулу за період з 03 листопада 2016 року по 19 листопада 2017 року відповідно до статті 235 КЗпП України.

Водночас, у положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку.

Суди врахували правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, відповідно до якого, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.

Разом цим, як встановлено судами, у справі №826/10460/16 вже було вирішено стягнути з відповідача середній заробітком за час вимушеного прогулу за період з 03 листопада 2016 року по 19 листопада 2017 року відповідно до статті 235 КЗпП України, що не є спірним питанням у даній справі та додаткового вирішення не потребує.

В частині позовних вимог про стягнення з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітну плату у виді безпідставно відрахованих профспілкових внесків у сумі 13224 грн. суди зазначили, що утримання з заробітної плати позивача членських профспілкових внесків проводились кожного місяця, позивачу було відомо про цей факт, та заперечень щодо зазначених утримань від позивача за період з 2015 по 2020 рік не надходило, отже, дії відповідача щодо відрахування профспілкових внесків із заробітної плати позивача були узгодженими та правомірними.

30 січня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

В свою чергу, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Положення вказаної правової норми процесуального закону узгоджуються з приписами частини четвертої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

У цій справі, суд першої інстанції, врахувавши вимоги частин третьої та четвертої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.

Тому враховуючи вищезазначене, Верховний Суд прийшов до висновку, що цю справу суд першої інстанції не відносив до категорії малозначних справ, а урахувавши вимоги статті 257 КАС України, розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження.

Передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України виняткові обставини, які виключають відмову у відкритті касаційного оскарження у справі розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, судом не встановлені.

У даному випадку слід зазначити, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Справа яка має виняткове значення для її учасника, може бути виокремлена із загальних правил розгляду адміністративних справ Верховним Судом, якщо особа яка подає касаційну скаргу, обґрунтовано довела, що саме цей випадок стосується його безпосередньо, порушує його права, свободи та інтереси.

Касаційна скарга не містить вагомих аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме щодо цієї конкретної справи й вказували на те, що розгляд такої справи матиме фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення.

Решта доводів скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Отже, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України.

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року у справі №200/1031/23 за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про стягнення заробітної плати у виді безпідставно відрахованих профспілкових внесків у сумі 13224 грн., середнього заробітку на підставі статті 236 КЗпП України та середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіА.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов