Справа № 520/511/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

08.02.2024 р. справа №520/511/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку ст.287 КАС України з правилами письмового провадження справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації), третя особа - ОСОБА_2 ,
провизнання протиправними дій суб"єкта владних повноважень,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправними дій старшого державного виконавця Основ`янсько - Слобідський відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бублік А.В. зі здійснення у виконавчому провадженні №17541414 в частині стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

Аргументуючи цю вимогу, зазначив, що управлінське волевиявлення державного виконавця з приводу стягнення виконавчого збору після набрання законної сили рішенням суду про скасування постанови про стягнення виконавчого збору є протиправним.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що субєктом владних повноважень з урахуванням постанови від 08.01.2024р. ВП №71541414 була правильно обчислена сума виконавчого збору 959,69грн. як 10% боргу у розмірі 9.595,92грн. Стверджував про обґрунтованість та правомірність розподілу отриманих від боржника у виконавчому провадженні коштів між стягувачем, витратами виконавчого провадження (300,00грн., які стягнуті одноразово 12.05.2023р.) та виконавчим збором (959,69грн.), а саме: отримані 12.05.2023р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 727,28грн. у власність стягувача, 72,72грн. на погашення виконавчого збору, 300,00грн. на погашення витрат виконавчого провадження; отримані 02.06.2023р. кошти у розмірі 500,00грн. були розподілені як 454,55грн. у власність стягувача та 45,45грн. грн. на погашення виконавчого збору; отримані кошти у розмірі були розподілені як у власність стягувача та грн. на погашення виконавчого збору; отримані 16.06.2023р. кошти у розмірі 800,00грн. були розподілені як 727,28грн. у власність стягувача та 72,72грн. на погашення виконавчого збору; отримані 13.07.2023р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 909,10грн. у власність стягувача та 90,90грн. на погашення виконавчого збору; отримані 14.08.2023р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 909,10грн. у власність стягувача та 90,90грн. на погашення виконавчого збору; отримані 22.09.2023р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 909,10грн. у власність стягувача та 90,90грн. на погашення виконавчого збору; отримані 09.11.2023р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 909,10грн. у власність стягувача та 90,90грн. на погашення виконавчого збору; отримані 21.12.2023р. кошти у розмірі 500,00грн. були розподілені як 454,55грн. у власність стягувача та 45,45грн. на погашення виконавчого збору; отримані 24.01.2024р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 909,10грн. у власність стягувача та 90,90грн. на погашення виконавчого збору.

Третя особа (стягувач у виконавчому провадженні №71541414) із поданим позовом не погодилась.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначила, що рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.01.2022 у справі № 646/6716/21 у повному обсязі не виконано, позивач у даній справі (адвокат Чехов Д.А.) сплачує аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 1.400,00грн. на місяць, адвокат Чехов Д.А. та адвокат Мирошник Р.С. у межах справ №646/2779/21, №646/1173/23, №646/3284/23 стягнули з Основ`янсько - Слобідський відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції загалом 60.000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, заборгованість позивача за виконавчим провадженням №71541414 складає 3.956,54 грн., з яких на суму виконавчого збору припадає 359,68 грн.

Призначене на 08.02.2024р. відкрите судове засідання судом не проводиться у зв`язку із поданням позивачем та третьою особою заяв про проведення даного судового засідання за власної відсутності та неприбуттям представника відповідача субєкта владних повноважень, а розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.01.2022 у справі № 646/6716/21 з ОСОБА_1 (тобто заявника у справі №520/511/24) на користь ОСОБА_2 в порядку розподілу спільного майна подружжя було стягнуто грошову компенсацію вартості 1/2 частки «Mitsubishi Lancer», тип легковий седан-В, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2004 року випуску у розмірі 17650 (сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят) грн. 00 коп. Також, вказаним судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1362,00 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16.02.2023 рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.01.2022 у справі № 646/6716/21 було залишено без змін.

Отже рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.01.2022 у справі №646/6716/21 набрало законної сили - 16.02.2023.

31.03.2023 Червонозаводським районним судом м.Харкова було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 17.650,00 грн. а також судового збору у розмірі 1362,00 грн.

12.04.2023р. старшим державним виконавцем Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Бублій Анною Вікторівною (далі за текстом виконавець, державний виконавець, старший державний виконавець) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №71541414 з примусового виконання виконавчого документа - виконавчого листа Червонозаводського районного суду міста Харкова №646/4716/21 від 31.03.2023р.

Окрім того, 12.04.2023р. старшим державним виконавцем Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було винесено постанову від 12.04.2023р. ВП №71541414 про стягнення з боржника (тобто з ОСОБА_1 , який є заявником у справі №520/511/24) виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню - 1901,20 грн.

Заявник оскаржив постанову старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 12.04.2023р. ВП №71541414 про стягнення виконавчого збору у межах справи №646/1615/23.

Під час розгляду справи №646/1615/23 Харківським окружним адміністративним судом були встановлені ті обставини, що борг за рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.01.2022 у справі № 646/6716/21 був частково погашений ОСОБА_1 (тобто заявником у справі №520/511/24), а саме: 06.04.2023 на суму 400,00 грн., квитанція № TS210640, призначення платежу - 646/6716/21; 06.03.2023 на суму 4000,00 грн., квитанція № 9298-6555-6328-5752, призначення платежу - 646/6716/21; 03.04.2023 на суму 2000,00 грн., квитанція TS206221, призначення платежу - 646/6716/21; 16.03.2022 на суму 1005,03 грн., квитанція TS204903, призначення платежу - 646/6716/21; 07.03.2022 на суму 2010,05 грн., квитанція TS204903, призначення платежу - 646/6716/21.

Відтак, до настання події видачі судом виконавчого документа та до настання події відкриття виконавчого провадження ВП №71541414 борг за рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.01.2022 у справі № 646/6716/21 був частково погашений ОСОБА_1 (тобто заявником у справі №520/511/24) у розмірі 9 415 грн. 08 коп., а тому залишок заборгованості на момент відкриття провадження (12.04.2023р.) становив 9 596,92 грн. (17650 грн.+1362 грн. 9415,08грн.).

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08.06.2023 у справі №646/6716/21 (з урахуванням ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.06.2023 у справі №646/6716/21) виконавчий лист Червонозаводського районного суду міста Харкова №646/6716/21 від 31.03.2023 було визнано таким, що не піддягає виконанню частково, а саме в розмірі - 9.415,08 грн.

Ці обставини не підлягають повторному доказуванню у силу ч.4 ст.78 КАС України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2023р. у справі №646/1615/23 було визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Бублік А.В. від 12.04.2023 про стягнення виконавчого збору у розмірі 1.901,20 грн., винесену у виконавчому провадженні № 71541414.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2023р. у справі №646/1615/23 згідно ч.1 ст.255 та ч.6 ст.287 КАС України набрала законної сили 12.08.2023р.

Оскільки постанова державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 12.04.2023 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 71541414 у розумінні п.19 ч.1 ст.4 КАС України є рішенням субєкта владних повноважень індивідуальним актом, то за загальним правилом з моменту набрання законної сили рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2023р. у справі №646/1615/23 цей індивідуальний акт субєкта владних повноважень втрачає юридичну силу і припиняє існувати у якості фізичної речі матеріального світу - індивідуального акту субєкта владних повноважень з календарної дати прийняття, тобто з 12.04.2023р.

У тексті відзиву на позов відповідачем визнані ті обставини, що з одержаних від заявника у межах виконавчого провадження ВП №71541414 коштів утримувався виконавчий збір, а саме: 12.05.2023р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 727,28грн. у власність стягувача, 72,72грн. на погашення виконавчого збору, 300,00грн. на погашення витрат виконавчого провадження; отримані 02.06.2023р. кошти у розмірі 500,00грн. були розподілені як 454,55грн. у власність стягувача та 45,45грн. грн. на погашення виконавчого збору; отримані 16.06.2023р. кошти у розмірі 800,00грн. були розподілені як 727,28грн. у власність стягувача та 72,72грн. на погашення виконавчого збору; отримані 13.07.2023р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 909,10грн. у власність стягувача та 90,90грн. на погашення виконавчого збору; отримані 14.08.2023р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 909,10грн. у власність стягувача та 90,90грн. на погашення виконавчого збору; отримані 22.09.2023р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 909,10грн. у власність стягувача та 90,90грн. на погашення виконавчого збору; отримані 09.11.2023р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 909,10грн. у власність стягувача та 90,90грн. на погашення виконавчого збору; отримані 21.12.2023р. кошти у розмірі 500,00грн. були розподілені як 454,55грн. у власність стягувача та 45,45грн. на погашення виконавчого збору; отримані 24.01.2024р. кошти у розмірі 1.000,00грн. були розподілені як 909,10грн. у власність стягувача та 90,90грн. на погашення виконавчого збору.

У силу ч.1 ст.78 КАС України ці обставини не підлягають додатковому доказуванню.

11.07.2023р. старшим державним виконавцем Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було винесено постанову від 11.07.2023р. по ВП №71541414 з приводу внесення змін (доповнень) реєстраційних даних в автоматизованій системі виконавчого провадження у спосіб зазначення замість тексту «сума коштів до стягнення за ВД : 19.012» тексту «сума коштів до стягнення за ВД: 9.596,92грн.».

Отже, постановою старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 11.07.2023р. по ВП №71541414 не вносились зміни до постанови старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 12.04.2023р. ВП №71541414 про стягнення виконавчого збору.

08.01.2024р. старшим державним виконавцем Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було винесено постанову по ВП №71541414 з приводу внесення виправлень до документу «Постанова про стягнення виконавчого збору» в частині визначення суми виконавчого збору у 959,69грн.

Отже, управлінське волевиявлення з приводу стягнення виконавчого збору у ВП №71541414 вчинялось субєктом владних повноважень лише у спосіб винесення постанови від 12.04.2023р. по ВП №71541414 про стягнення виконавчого збору.

Після скасування постанови від 12.04.2023р. по ВП №71541414 про стягнення виконавчого збору рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2023р. у справі №646/1615/23 інших управлінських волевиявлень з приводу стягнення виконавчого збору у ВП №71541414 субєктом владних повноважень у спосіб прийняття іншої постанови про стягнення виконавчого збору не вчинялось, але виконавчий збір утримувався.

Водночас із цим, судом достеменно установлено факт відсутності вчинення відносно заявника у межах виконавчого провадження №71541414 будь-яких управлінських волевиявлень субєктом владних повноважень - старшим державним виконавцем Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Бублік А.В., оскільки усі управлінські волевиявлення у межах виконавчого провадження були вчинені іншим суб`єктом права - старшим державним виконавцем Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Бублій Анною Вікторівною.

Стверджуючи про неправомірність діянь субєкта владних повноважень з приводу утримання виконавчого збору без діючою постанови про стягнення виконавчого збору, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Суспільні відносини з приводу примусового виконання рішень судів унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.06.2020 №1404-VІІІ "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон №1404-VІІІ).

Згідно з ч.1 ст.1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст.18 Закону №1404-VІІІ на виконавця покладений обов`язок вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 5 статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з ч. 1 статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частина 4 статті 27 Закону №1404-VІІІ передбачає, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Пунктом 8 Розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5; далі за текстом - Інструкція №512/5) передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження. Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, стягнення виконавчого збору обумовлюється конкретною подією, а саме початком примусового виконання виконавчого документа (відкриттям виконавчого провадження) та не ставиться у залежність від фактично вчинених у подальшому дій щодо примусового виконання.

Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. Крім того, на момент відкриття виконавчого провадження виконавець не зобов`язаний самостійно з`ясовувати будь-яку інформацію щодо стану виконання рішення боржником, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом №1404-VIII не передбачено.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №360/3324/19 та від 23.12.2020 у справі № 620/334/20.

Разом із тим, суд відзначає, що стягнення виконавчого збору може відбуватись виключно на виконання діючого рішення субєкта владних повноважень з даного приводу або у формі постанови про відкриття виконавчого провадження (у разі, коли рішення державного виконавця про стягнення виконавчого збору включено до тексті саме цього індивідуального акту), або у формі постанови про стягнення виконавчого збору.

У межах виконавчого провадження ВП №71541414 державний виконавець питання про стягнення виконавчого збору у постанові від 12.04.2023р. ВП №71541414 з приводу відкриття виконавчого провадження не вирішував, а постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 12.04.2023р. ВП №71541414 була скасована рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2023р. у справі №646/1615/23.

Після події набрання чинності рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2023р. у справі №646/1615/23 державним виконавцем у межах виконавчого провадження ВП №71541414 не приймалось іншої постанови про стягнення виконавчого збору.

Обставини внесення змін до відомостей системи виконавчого провадження та до скасованої судом постанови про стягнення виконавчого збору у контексті правомірності управлінського волевиявлення з приводу стягнення виконавчого збору жодного юридичного значення не мають, позаяк за законом стягнення виконавчого збору є правомірним виключно у разі існування постанови про стягнення виконавчого збору, котра не втратила юридичної сили.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що після набрання законної сили рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2023р. у справі №646/1615/23 реально існуючий субєкт владних повноважень (старший державний виконавець Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Бублій Анна Вікторівна) не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк вдався до утримання з заявника як боржника за виконавчим провадженням виконавчого збору за відсутності постанови про стягнення виконавчого збору, яка не втратила юридичної сили.

Проте, заявник вимог про визнання протиправними управлінських волевиявлень саме цього суб`єкта права - старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Бублій Анни Вікторівни не оскаржував.

Натомість, заявник (який наділений правовим статусом адвоката) із залученням спеціального субєкта права представника із правовим статусом адвоката, вдались до оскарження управлінських волевиявлень реально неіснуючого субєкта права - старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Бублік А.В.

Оскільки нормами КАС України не передбачено можливості визнання протиправними дій неіснуючого у дійсності суб`єкта владних повноважень, то позов належить залишити без задоволення.

Разом із тим, з огляду на завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 КАС України та приписи ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України суд вважає за справедливе та підставне у даному конкретному випадку вийти за межі предмету та підстав позову та надати праву заявника захист у спосіб, сформульований у резолютивній частині даного судового акту.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми зясування обєктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; інших джерел здобуття обєктивних даних про обставини спірних правовідносин не знайшов.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає, що правила згаданого розподілу унормовані, насамперед, приписами ст.ст.132-143 КАС України.

Так, згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Критерії співмірності, пропорційності, обґрунтованості, вимушеності, розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката сформульовані законодавцем у положеннях ч.5 ст.134 та ч.9 ст.139 КАС України.

Тому, з огляду на приписи ст.8 Конституції України, п.9 ч.3 ст.2, ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України, на зміст складових елементів верховенства права та на неприпустимість зловживання правами суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони (у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи); 5) пов`язаністю витрат з розглядом справи (тобто об"єктивною і неминучою вимушеністю); 6) обґрунтованістю розміру витрат та пропорційністю розміру витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову та значення справи для сторін (у тому числі чи міг результат вирішення справи вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес); 7) поведінкою сторони під час розгляду справи; 8) причиною виникнення спору; 9) результатом розв`язання спору; 10) висловленою з даного приводу правовою позицією відповідача.

При цьому, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України суд вважає за необхідне взяти до уваги, що у силу правового висновку додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2022р. у справі №910/12876/19: 1) Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28.11.2002р. «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно); 2) При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Також у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 22.06.2022р. у справі №380/3142/20: 1) в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором; 2) розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо; 3) Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат; 4) у силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою; 5) Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг; 6) при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Окрім того, за правовими висновками постанови Верховного Суду від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 (адміністративне провадження №К/9901/365/19): 1) документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, але суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним за параметрами, зокрема, складності справи, витраченого адвокатом часу, значення спору для сторони тощо; 2) Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим; 3) При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін; 4) Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказані висновки також наведені у постановах Верховного Суду від 17.09.2019р. по справі 810/3806/18, від 24.03.2020р. по справі №1740/2428/18, від 07.05.2020р. по справі №320/3271/19.

Звідси слідує, що у силу п.9 ч.3 ст.2 та ч.5 ст.242 КАС України досягнення між учасниками суспільних відносин згоди з приводу будь-якого (у тому числі і фіксованого) розміру гонорару адвоката за представництво інтересів у суді або досягнення домовленості з приводу обчислення розміру гонорару за іншими складовими не призводить до безумовного правового наслідку у вигляді обтяження відповідача обов`язком відшкодування повної суми цього гонорару поза межами критеріїв ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України.

Таке тлумачення змісту наведених норм права повністю корелюється із правовими висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката заявником було надано: ордер серії АХ №1166059.

Будь-яких інших документів ані до матеріалів позову, ані до матеріалів справи заявником не надано.

Тому суд не знаходить підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Стосовно клопотання відповідача про скасування ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2024р. у справі №520/511/24 про стягнення штрафу суд зазначає, що згідно з ч.6 ст.143 КАС України суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, щодо якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків.

Оскільки відповідач виправив допущене порушення закону, надав до суду витребувані докази, то ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2024р. у справі №520/511/24 може бути скасована у звязку із досягненням відповідного процесуального результату.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 143, ст.ст.241-244, 246, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов залишити без задоволення.

Вийти за межі предмету та підстав позову.

Визнати протиправними дії старшого державного виконавця Основ`янсько - Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бублій Анни Вікторівни з приводу стягнення у межах виконавчого провадження №71541414 з ОСОБА_1 виконавчого збору після набрання законної сили рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2023р. у справі №646/1615/23

Вимогу позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката - залишити без задоволення.

Скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2024р. у справі №520/511/24 в частині стягнення з Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 9.084,00 грн (дев`ять тисяч вісімдесят чотири гривні 00 коп.) штрафу у порядку пункту 3 частини 1 статті 149 Кодексу адміністративного судочинства України.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення (підписання).

Суддя А.В. Сліденко