Справа № 420/2883/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/2883/23

Головуючий І інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 червня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 13.06.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

13.02.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 04.05.2018р. по 29.01.2023р. включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018р. по 29.01.2023р. (включно) відповідно до вимог «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. Постановою КМУ від 08.02.1995р. №100).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що відповідачем, на виконання судових рішення від 28.08.2021р. у справі №420/13058/21 і від 01.10.2021р. у справі №420/13057/21, було здійснено виплату (доплату) належного йому розміру грошового забезпечення у сумі 100 009,23 грн. (т.б. з порушенням строків його виплати). Разом із тим, у відповідності до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, як стверджує позивач, він має право на отримання від відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати коштів (до дня фактичного розрахунку). Однак, відповідач зазначеної вище виплати не здійснив, що послугувало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Відповідач надав до суду 1-ї інстанції письмові відзиви, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 червня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018р. по 29.01.2023р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018р. по 29.01.2023р. у розмірі - 30000 грн. У задоволені решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, позивач 07.07.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.06.2023р. і прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач, в свою чергу, вказане вище рішення суду 1-ї інстанції в апеляційному порядку не оскаржив.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

02.08.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

18.08.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність належних підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - старший лейтенант ОСОБА_1 проходив військову службу у лавах Збройних Сил України у Військовій частині НОМЕР_1 та, згідно з наказом Військової частини НОМЕР_1 від 03.05.2018р. №110, був звільнений зі служби у зв`язку із закінченням строку контракту та виключений зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення

Листом від 15.06.2021р. відповідач, на звернення позивача від 13.05.2021р., повідомив його, що індексація грошового забезпечення за період з 13.03.2015р. по 03.05.2018р. не нараховувалася та не виплачувалася.

26.07.2021р. позивач звернувся до суду з 2-ма позовами.

Так, 01.10.2021р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/13057/21 Військову частину НОМЕР_1 було зобов`язано нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як «учаснику бойових дій» за період з 2016р. по 2018р., виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішення набрало законної сили 02.11.2021р.

За відомостями комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», виконавчий лист отриманий представником позивача 30.12.2021р. Інші відомості в автоматизованій системі діловодства суду - відсутні.

Позивач вказує, що згідно з повідомленням від 30.01.2023р., йому було нараховано на картку 16 370,28 грн. на виконання вказаного судового рішення.

Далі, 28.08.2021р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/13058/21 Військову частину НОМЕР_1 було зобов`язано нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008р.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2022р. відмолено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача на судове рішення від 28.08.2021р. у справі №420/13058/21.

18.03.2022р. постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/13058/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.08.2021р. - без змін.

Згідно з відомостями комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», у справі зареєстрований лист Військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2022р. про направлення розрахунково-платіжної відомості від 19.09.2022р. щодо виплати на виконання рішення суду, зокрема, ОСОБА_1 84638,95 грн.

Вважаючи, що відповідачем в день його звільнення не було проведено остаточний розрахунок, у зв`язку із чим виникли підстави для виплати середнього грошового забезпечення за весь час такої затримки, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції, враховуючи принципи справедливості та співмірності, дійшов висновку, що позивачу підлягає відшкодуванню сума у розмірі - 30000 грн.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні у них докази, не в повній мірі погоджується із такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Аналогічні положення фактично містяться і в ч.1 ст.2 КЗпП України.

Так, згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про суми, нараховані і виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-ІХ), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені у ст.116 цього ж Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору стосовно розміру належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір було вирішено на користь працівника. Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування весь за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч.1 цієї статті.

Проаналізувавши наведені норми, колегія суддів доходить висновку, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Зокрема, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117,237-1 цього Кодексу роз`яснив, що відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, з-поміж іншого, за затримку виплати грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час, такі питання врегульовані КЗпП України.

А тому, з огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його ст.117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП України.

Окрім цього, варто наголосити на тому, що передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Зазначений законодавчий припис є загальним та не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день звільнення. Непроведення з вини відповідача такої виплати у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої у ст.117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 13.02.2020р. у справі №809/698/16 та від 09.07.2020р. у справі №320/6659/18.

Так, згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з вказаною обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Водночас, варто зазначити, що для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки.

Для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку, як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за час затримки всіх виплат при звільненні.

Наведені висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19.

Тобто, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Так, як встановлено з матеріалів справи та вже зазначалося вище, відповідачем, при звільнення позивача зі служби, не були виплачені усі належні останньому до виплати суми. Зокрема, ОСОБА_1 був виключений зі списку особового складу та всіх видів забезпечення наказом від 03.05.2018р., проте йому було виплачено після звільнення на виконання судових рішень:

- від 01.10.2021р. у справі №420/13057/21 (набрало законної сили 02.11.2021р.) - грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 16370,28 грн. - 30.01.2023р.;

- від 28.08.2021р. у справі №420/13058/21 (набрало законної сили 18.03.2022р.) - індексацію грошового забезпечення у сумі 83638,95 грн. - 26.09.2022р.

Отже, оскільки повний розрахунок з ОСОБА_1 фактично було проведено не у день його звільнення з військової служби, то останній, відповідно до ст.117 КЗпП України (у редакції, викладеній у відповідності до Закону №2352-ІХ), дійсно має право на виплату йому середнього заробітку за період затримки повного розрахунку.

Однак, що ж стосується періоду затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби та, відповідно, розміру стягнення середнього заробітку за час такої затримки, суд апеляційної інстанції з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, пунктом 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

А згідно із п.8 цього ж Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 (два) місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до приписів п.7 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. за №260), середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Як зазначено в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13, задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні конкретні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Так, зі змісту наявної у матеріалах справи довідки Військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2021р. №24/5/543 вбачається, що за 2 (два) останні місці перед звільненням ОСОБА_1 було нараховано грошове забезпечення у загальному розмірі 24 249,24 грн. (за березень 2018р. - 12124,62 грн. та за квітень 2018р. - 12124,62 грн.), а відтак, середньомісячне грошове утримання позивача складає 12 124,62 грн., а середньоденне грошове утримання, із урахуванням кількості робочих днів за календарні місяці березня і квітня 2018р., відповідно, складає - 397,53 грн.

При цьому, період затримки виплати належних позивачу сум при звільнені з військової служби складає - 1732 календарні дні та обраховується з першого дня після його остаточного звільнення з посади (04.05.2018р.) до дня остаточного розрахунку, тобто по - 29.01.2023р. включно (останній день затримки перед днем виплати). Оскільки, враховуючи внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону №2352-IX), Військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за 6 місяців, тобто з 04.05.2018р. (наступний день після звільнення з військової служби) по 04.11.2018р. включно - 185 календарних днів.

Отже, за період з 04.05.2018р. по 04.11.2018р. включно середній заробіток за час затримки виплати належних позивачу сум у належному розмірі, що підлягає стягненню на користь позивача складає 73 543,05 грн. (185 х 397,53 грн.).

Застосування ж 6-місячного строку при виплаті середнього заробітку за час затримки при звільненні, враховуючи редакцію згаданого Закону №2352-IX, повністю узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.06.2023р. у справі №560/11489/22, в якій, доцільно буде зауважити, спірний період затримки розрахунку охоплював проміжок часу з 27.12.2017р. по 05.10.2022р.

Що ж стосується посилань апелянта на правову позицію, наведену у постановах Верховного Суду від 27.04.2023р. у справі №420/14777/22 та від 27.04.2023р. у справі №300/4201/22 відносно застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022р. про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, то вона судом до уваги не приймається, оскільки у зазначених постановах ВС фактично вирішувалося виключно питання щодо строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Окрім того, також слід зазначити й про те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п.71 постанови від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за весь час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати (п.91 постанови від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи конкретні обставини цієї справи, судова колегія погоджується з висновками суду 1-ї інстанції в частині застосування критеріїв зменшення розміру належного позивачу відшкодування, однак, в свою чергу, констатує відсутність в оскаржуваному рішенні суду 1-ї інстанції будь-яких чітких і конкретних розрахунків, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Так, як вбачається з матеріалів справи та вже зазначалося колегією суддів, період, протягом якого ОСОБА_1 не вживав заходів для захисту свого права на отримання грошового забезпечення у належному розмірі, шляхом звернення до суду із відповідними позовами (справи №420/13057/21 та №420/13058/21), становить - 1180 днів (більше ніж 3 роки), в той час як загальний період затримки розрахунку при звільненні становить - 1732 дні.

При цьому, судова колегія враховує те, що після набрання законної сили судовими рішеннями позивачу нараховані та виплачені відповідні виплати.

Отже, за таких обставин та діючи з метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін справи, суд апеляційної інстанції вважає необхідним зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби в 1,47 рази (1732 / 1180), оскільки загальний період затримки розрахунку - 1732 дні в 1,47 рази перевищує період, що минув з дня звільнення з військової служби до дня звернення ОСОБА_1 до суду - 1180 днів. Відтак, отримана сума становить 50 029,29 грн. (73543,05 грн. / 1,47).

Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50029,29 грн.

Як наслідок, судова колегія не погоджується з рішенням суду 1-ї інстанції в повній мірі (в частині обрахунку та визначення остаточного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) та не може залишити його в силі у відповідній частині.

До того ж, слід зауважити, що аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі №480/3105/19 та від 23.12.2020р. у справі №803/1768/17.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

У силу вимог п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Як передбачено ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або ж зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або ж зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи та надав їм юридичну оцінку, разом із тим обрав неналежний спосіб відновлення порушеного права (без дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін цієї справи), що є підставою для часткової зміни резолютивної рішення суду 1-ї інстанції.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 червня 2023 року - змінити та викласти абзац 3 його резолютивної частини в наступній редакції:

«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період 04.05.2018 року по 04.11.2018 року включно у розмірі - 50029,29 грн. (п`ятдесят тисяч двадцять дев`ять гривень 29 копійок)».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 07.02.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко