Справа № 300/4643/23
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 рокуСправа № 300/4643/23 пров. № А/857/17019/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідач Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Затолочного В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання дій неправомірними та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року (суддя Главач І.А., м.Івано-Франківськ), -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУПФ) та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі ГУПФ-1) в якому просив:

визнати неправомірними дії ГУПФ-1 щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , періодів роботи згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_1 від 12.02.2004 (далі Дублікат трудової книжки): із 25.12.1989 по 31.12.1997 та з 02.01.1998 по 28.05.1998 та скасувати рішення ГУПФ-1 від 27.03.2023 № 99 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності (далі Рішення);

зобов`язати ГУПФ повторно розглянути заяву позивача від 20.03.2023 із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи згідно дублікату трудової книжки: із 25.12.1989 по 31.12.1997 та з 02.01.1998 по 28.05.1998.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржило ГУПФ, яке із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

В доводах апеляційної скарги вказує, що до страхового стажу позивача не враховано спірні періоди роботи, оскільки записи про роботу внесені до Дубліката трудової книжки. Враховуючи те, що стаж ОСОБА_1 є недостатнім, ГУПФ-1 правомірно відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності. Звертає увагу на те, що ГУПФ не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про зобов`язання ГУПФ зарахувати позивачу до страхового стажу спірні періоди його роботи та повторно розглянути заяву про призначення пенсії по інвалідності.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу протиправно не зараховано до його страхового стажу спірний період, оскільки він підтверджений дублікатом трудової книжки, який виданий юридичною особою працюючи у якій позивач і здобув спірний стаж роботи.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20.03.2023 звернувся до ГУПФ із заявою щодо призначення пенсії по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV; а.с. 24).

Із документів підтверджуючих трудовий стаж позивач надав Дублікат трудової книжки (а.с.19-22).

В зв`язку з впровадженням екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсій, вказана заява розглянута ГУПФ-1 за результатами розгляду якої прийнято Рішення (а.с.27).

ГУПФ-1 Рішенням відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону №1058-IV, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Відповідно до наданих документів (ідентифікаційний номер, трудова книжка, військовий квиток, довідка про підтвердження трудової діяльності) загальний страховий стаж складає 7 років 4 місяці 4 дні. Не враховано до стажу періоди роботи з 25.12.1989 по 31.121997 та з 02.01.1998 по 28.05.1998, оскільки записи про роботу внесені до Дублікату трудової книжки, виданої 12.02.2004 (а. с. 27).

ГУПФ листом від 30.03.2023 за № 0900-0209-8/14177 надіслано оспорюване Рішення позивачу (а.с.26).

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Частиною першою статті 30 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Згідно частини першої статті 32 Закону №1058-IV особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією для осіб з інвалідністю II та III груп після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року (абзац перший частини першої статті 26 цього Закону).

За змістом частини першої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону № 1058).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058).

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно зі статтею 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено «Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (надалі Порядок).

Відповідно до Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, зміст наведених норм дає підстави стверджувати, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» Міністерство праці України, Міністерство юстиції України і Міністерство соціального захисту населення України затвердило «Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників» від 29.07.1993 № 58 (далі Інструкція).

За пунктами 5.1, 5.5 глави 5 Інструкції № 58 особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов`язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом «Дублікат» в правому верхньому кутку першої сторінки. Дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділи «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження» і «Відомості про заохочення» при заповненні дубліката вносяться записи про роботу , а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень).

Як видно з матеріалів справи, позивач до заяви додав Дублікат трудової книжки, в якій містяться такі записи, зокрема:

25.12.1989 прийнятий на роботу в цех № 8 водієм автонавантажувача ВАТ «Івано- Франківський арматурний завод» та 31.12.1997 звільнений з роботи по переводу у ТОВ «ІФАЗ»;

02.01.1998 прийнятий на роботу на посаду водія транспортного цеху ТОВ «Комерційний центр» Івано-Франківського арматурного заводу та 28.05.1998 звільнений з роботи.

Відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу позивачки періоду її роботи відповідачі посилаються на пункт 2.12 Інструкції №58, яким встановлено, що після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Разом із тим відповідачі не врахували приписів розділу 5 Інструкції №58, а саме пункту 5.5 згідно із яким, якщо трудова книжка (вкладиш до неї) стала непридатною (обгоріла, розірвана, забруднена і таке інше), то власник або уповноважений ним орган за останнім місцем роботи видає працівнику дублікат трудової книжки (вкладиш до неї).

При цьому на першій сторінці трудової книжки, що стала непридатною, робиться надпис «Замість видано дублікат», а книжка повертається її власнику. При працевлаштуванні на нове місце роботи працівник зобов`язаний пред`явити дублікат трудової книжки.

Як встановлено в ході розгляду справи позивачу видано дублікат трудової книжки у зв`язку із непридатністю первісного документа.

Відповідно до пунктів 5.2. 5.3 Інструкції №58 дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділи «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження» і «Відомості про заохочення» при заповненні дубліката вносяться записи про роботу, а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень).

Якщо працівник до влаштування на це підприємство вже працював, то при заповненні дубліката трудової книжки в розділ «Відомості про роботу» у графу 3 спочатку вноситься запис про загальний стаж його роботи до влаштування на це підприємство, який підтверджується документами.

Необхідно також зауважити, що за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.

Аналогічний правовий висновок був сформований Верховним Судом у постанові від 30 вересня 2021 року по справі № 300/860/17.

З огляду на приписи вищенаведених норм, а також встановлених обставин справу, судом першої інстанції вірно вказано на те, що позивачу протиправно не зараховано до його страхового стажу спірний період, оскільки він підтверджений Дублікатом трудової книжки, який виданий юридичною особою працюючи у якій позивач і здобув спірний стаж роботи.

Принагідно зауважити, що відомості з Дубліката трудової книжки ОСОБА_1 , які підтверджують, що позивач працював в оспорювані періоди роботи на відповідних підприємствах відповідачами не спростовані.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Пунктом 2 частини першої статті 64 Закону № 1058-IV визначено, що виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати.

Отже, дії пенсійного органу стосовно направлення запиту та перевірки інформації, поданої для призначення пенсії, передбачені законодавством та належать до компетенції відповідачів, зокрема статті 101 Закону № 1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Матеріалами справи підтверджено те, що Дублікат трудової книжки ОСОБА_1 оформлений відповідно до вимог Інструкції №58, оскільки дублікат містить інформацію стосовно дати прийняття на роботу, найменування підприємства, де працював, посади, на яку було прийнято, а також зазначено на підставі яких наказів позивач прийнятий на роботу та звільнений.

Щодо доводів скаржника про ГУПФ не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про зобов`язання ГУПФ зарахувати позивачу до страхового стажу спірні періоди його роботи та повторно розглянути заяву про призначення пенсії, то апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2020 року в справі № 1840/3664/18 на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірно-го рішення.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Верховний Суд наголосив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою виробу є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що позивач має відповідний стаж, який дає йому право на пенсію по інвалідності.

За таких умов, позаяк підстави відмови в призначенні йому вказаної пенсії відсутні, пенсійний орган повинен повторно, з урахуванням висновків рішення суду, розглянути заяву про призначення такої пенсії. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу призначити пенсію або відмовити в її призначенні. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Тобто, судом за результатами розгляду справи може бути задоволено будь-яку з цих вимог, у тому числі й вимогу про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити пені дії.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

А згідно з частиною четвертою статті 245 КАС у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 816/591/15-а, 18 жовтня 2018 року у справі № 818/1976/17, 11 вересня 2018 року по справі № 816/318/18.

При цьому в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 816/318/18 Верховний Суд зазначив, що втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити певні дії, а саме прийняття ним рішення за клопотанням заявника замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто, зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача спірний стаж роботи та повторно розглянути заяву про призначення пенсії не є втручанням суду в дискреційні повноваження пенсійного органу, а є обґрунтованим та ефективним способом захисту порушеного права позивача у випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1), (зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846; далі - Порядок № 22-1).

30.03.2021 набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16.03.2021 за № 339/35961 (далі - Постанова № 25-1).

Зміни, внесені до Порядку № 22-1 на підставі Постанови № 25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01.04.2021.

Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів:

єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства;

централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій;

мінімізація особистих контактів з громадянами;

відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу;

попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу ІV Порядку 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналізуючи зазначені норми Порядку № 22-1, апеляційний суд зазначає, що :

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);

- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Зважаючи на викладене, слід вказати, що ОСОБА_1 заяву про призначення пенсії по інвалідності подав за місцем проживання, тобто до ГУПФ, тому публічно-правові відносини на момент звернення за призначенням пенсії у позивача виникли саме з ГУПФ.

Далі подана ним заява відповідно до принципу екстериторіальності розглянута ГУПФ-1, яке прийняло спірне Рішення, яке суд визнав протиправним і яке підлягає скасуванню.

При цьому, функції щодо розгляду заяви про призначення пенсії ГУПФ-1 вичерпано.

Враховуючи наведене та те, що за приписами Постанови № 22-1 електронна пенсійна справа знаходиться в пенсійному органі за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи, та такий орган здійснює нарахування та виплату пенсії. Тобто, після надання відповіді електронна пенсійна справа, яка була отримана ГУПФ для опрацювання, була передана засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання ОСОБА_1 . Тому пенсійна справа позивача після розгляду заяви перебуває на обліку в ГУПФ, з яким, як уже зазначено вище, виникли публічно-правові відносини у позивача та яке і повідомило позивача про відмову йому у призначенні пенсії.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ефективним способом захисту порушених прав на пенсійне забезпечення в даному випадку буде зобов`язання саме ГУПФ зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи згідно Дублікату трудової книжки: з 25.12.1989 по 31.12.1997 та з 02.01.1998 по 28.05.1998 та повторно розглянути заяву від 20.03.2023 про призначення пенсії по інвалідності, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Аналогічний підхід щодо способу захисту в подібних правовідносинах між фізичною особою та пенсійним органом в справах щодо призначення пенсії використано Верховним Судом у постановах від 18.11.2022 у справі № 560/3734/22, від 17.01.2023 у справі №392/1357/17 та від 12.12.2022 у справі № 174/420/17.

Так, за наслідками розгляду згаданих справ було зобов`язано пенсійний орган призначити пенсію позивачу, при цьому зобов`язано той територіальний підрозділ, до якого позивач звертався з усіма необхідними документами, а не той, який за принципом екстериторіальності розглядав такі документи.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правильності застосування судом норм матеріального права до встановлених ним на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів та обставин справи.

Підсумовуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та дотриманні норм процесуального права, а тому оскаржуване рішення суду є законними та обґрунтованими і скасуванню не підлягає.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційних скарг висновки, викладені в судових рішеннях не спростовуються і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
В. С. Затолочний