Справа № 420/20744/23
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2024-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/20744/23

Перша інстанція: суддя Єфіменко К.С.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Північна виправна колонія №90» про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної установи «Північна виправна колонія №90» (далі ДУ), за результатом розгляду якого просив: визнати його звільнення з посади "Інспектор відділу нагляду і безпеки" в ДУ з 25.02.2022 року протиправним та скасувати наказ ДУ від 28.02.2022 року №30/ОС; зобов`язати посадових осіб ДУ нарахувати та виплатити заробітну плату за весь період вимушеного прогулу; стягнути з ДУ на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його протиправно звільнено з посади "Інспектор відділу нагляду і безпеки" в ДУ з 25.02.2022 року за власним бажанням, оскільки особисто такої заяви він не подавав, бажання звільнитися не виявляв.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді інспектора відділу нагляду і безпеки ДУ з 28.04.2021 року (підстава: наказ ДУ "ПВК (№90)" від 27.04.2021 року №50/ОС).

На підставі наказу ДУ від 28.02.2022 року №30/ОС, 25.02.2022 року ОСОБА_2 звільнено зі служби за власним бажанням відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач вважає зазначений наказ протиправним, оскільки рапорту про звільнення він не подавав, тому звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначав, що позивач повинен був виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії для звернення до установи щодо встановлення дійсних обставин справи щодо не нарахування йому виплат (грошового забезпечення) та перебування його на службі.

З огляду на викладене та бездіяльність позивача, суд вважав, що йому було відомо про оскаржуваний наказ та обставини його прийняття.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» (далі Закон).

Відповідно до вимог ст.1 Закону Національна поліція України (далі поліція) це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно зі статтею 3 Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Положеннями статті 77 Закону регламентовано питання звільнення особи зі служби в поліції. Так, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням (п.7 ч.1)

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Так, 23.11.2016 року наказом МВС України №1235 було затверджено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції.

Розділом ІІІ (Порядок підготовки та видання наказів по особовому складу) вказаного порядку передбачено, що видавати накази по особовому складу можуть керівники органів та підрозділів поліції, а також закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, а також номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.

Перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23 листопада 2016 року № 1235 (далі - Перелік).

Згідно п.1 Переліку документів з питань проходження служби до таких документів належить рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі.

Відповідно до п.2.6.10 Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої 23.08.2012 року наказом МВС України №747, звернення (рапорти) військовослужбовців, працівників внутрішніх справ і державної безпеки з питань, що не стосуються їх службової діяльності, реєструються та розглядаються відповідно до вимог Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ затвердженого наказом МВС від 10.10.2004 № 1177, зареєстрованого Міністерством юстиції України 26 жовтня 2004 року за № 1361/9960. Звернення (рапорти), які стосуються їх службової діяльності, у разі необхідності, реєструються в підрозділі документального забезпечення органу або підрозділу, в якому проходять службу такі особи, та опрацьовуються відповідно до вимог цієї Інструкції, якщо інше не встановлено законодавчими або нормативно-правовими актами.

З аналізу наведеного вбачається, що однією з підстав для звільнення особи зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України є звільнення особи за власним бажанням, при цьому, з урахуванням вищевказаного нормативного регулювання, таке «власне бажання» повинно бути чітко артикульовано службовцем та доведено до вищого керівництва письмовій формі шляхом подання рапорту, як документу з питань проходження служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що особисто заяви про звільнення зі служби він не подавав, бажання звільнитися не виявляв.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що ключовою обставиною, необхідною для встановлення в межах даної справи є наявність/відсутність заяви (рапорту) позивача про звільнення зі служби за власним бажанням, що в цілому та безумовно свідчило б не лише про обізнаність позивача про його подальше звільнення зі служби, а й про його ініціативу у вказаному питанні.

Так, справа містить матеріали внутрішньої службової переписки ДУ, згідно яких начальником сектору по роботі з персоналом ДУ - Т. Мисниковою доведено рапортом від 26 січня 2024 року начальнику ДУ обставини звільнення позивача зі служби.

Згідно вказаного рапорту, до начальника сектору по роботі з персоналом ДУ - Т. Мисникової начальником відділу нагляду та безпеки ОСОБА_3 було надано рапорт ОСОБА_1 з проханням звільнити його із займаної посади. Пізніше, керівництвом ДУ було вирішено задовольнити вказане прохання ОСОБА_1 та в подальшому кадровим підрозділом ДУ було видано наказ про звільнення ОСОБА_1 зі служби за власним бажанням.

Також вказано, що з моменту подання рапорту на звільнення ОСОБА_1 до кадрового підрозділу ДУ особисто не звертався. При цьому зазначено, що надати оригінал рапорту ОСОБА_1 немає можливості, оскільки після деокупації м.Херсона було встановлено факт втрати первинної документації кадрового підрозділу.

У відзиві на позов також зазначено, що з початку дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та до моменту отримання відповідних роз`яснень від контролюючого органу установа продовжувала здійснювати свої правозастосовні та правоохоронні функції на території м.Херсон, вивезення будь-якої документації з території установи було неможливим.

Після деокупації м.Херсона, керівництвом установи встановлено факт втрати первинної документації, яка знаходилась в адміністративних будівлях державної установи «Північна виправна колонія (№90)» (за адресою: м. Херсон, вул. Некрасова, 234).

Станом па 24.08.2023 року проводиться досудове слідство у кримінальному провадженні №0005726 від 19.11.2022 року, відкритого за фактом відсутності на території державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» засуджених та підсудних, первинних документів, вільного доступу до установи та ймовірного викрадення майна (правова кваліфікація ч.1 ст. 438 КК України).

З аналізу наведеного вбачається наявність факту подання позивачем рапорту про звільнення та, відповідно, його ініціатива, направлена на звільнення зі служби за власним бажанням.

При цьому, відсутність у відповідача самого поданого рапорту позивачем про звільнення, як фізичного документа, а не як «події», не є обов`язковою підставою для висновку про не подання такого рапорту та не вчинення дій особою, направлених на її звільнення за власним бажанням, тим більше з урахуванням можливого факту відсутності на території ДУ первинних документів щодо працівників ДУ, яке пов`язане з тимчасовою окупацією м.Херсона.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, а позивачем не спростовано, що не отримуючи грошового забезпечення в період простою ДУ він не звертався з заявами/рапортами про виплату грошового забезпечення, при цьому, остаточний розрахунок позивачем отримано в березні 2022 р., що підтверджується копією відомості АТ «Укрсиббанк» про нарахування коштів №23 від 07.03.2022 року.

Відповідно до копії додатку №5 до Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого на користь платників податків від 15.04.2023р., в останньому містяться відомості, що ОСОБА_1 звільнено зі служби відповідно до п.7 ч.1. ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

В ході розгляду справи у суді позивачем також не було надано жодного доказу виконання ним своїх службових обов`язків після 25.02.2022 року, або принаймні здійснення спроб виконання цих обов`язків.

Вказані обставини свідчать про цілковиту обізнаність позивача як з фактом звільнення зі служби, так і щодо обставин такого звільнення, натомість подання даного позову, на думку колегії суддів, свідчить про зловживання позивачем своїми правами, зокрема, з урахуванням факту відсутності на території ДУ первинних документів кадрового обліку ДУ.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на факт вступу до лав ЗСУ в обгрунтування своїх позовних вимог, оскільки в ході розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження вказаних доводів, а саме щодо часу вступу до лав ЗСУ.

Також, ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів вважає необхідним враховувати правову позицію ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п. 43 (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

З урахуванням вказаних встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку про доведення поза «розумним сумнівом» наявності ініціативи позивача, направленої на звільнення зі служби в ДУ за власним бажанням.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук