Справа № 460/11475/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 460/11475/23 пров. № А/857/20476/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року у справі за його позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Дорошенко Н.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 11 вересня 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській області) №35 від 06 березня 2023 року про відмову у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-XII);

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ в Рівненській області) призначити позивачу пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII з 27 лютого 2023 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року у справі № 460/11475/23 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки матеріали справи підтверджують факт роботи позивача 3 роки з моменту аварії на ЧАЕС по 01 січня 1993 року на території зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3), то позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 4 роки відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ (3 роки початкова величина; 1 рік додатково за повних 2 роки роботи в зоні гарантованого добровільного відселення). На день звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (27 лютого 2023 року) позивач досяг віку 54 роки 2 місяці 27 днів.

Оскільки на момент звернення до органу Пенсійного фонду позивач не досяг необхідного віку, передбаченого Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-ІV) для призначення йому пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, то відповідно до вимог чинного законодавства України він не набув права на призначення такої пенсії.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем, який у своїй скарзі просить його скасувати та задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що єдиним документом на підтвердження статусу громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право на користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, у тому числі призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Оскільки станом на 01січня 1993 року позивач проживав (пропрацював, навчався) у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, то таке дає йому право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Мочулище Дубровицького (нині Сарненського) району Рівненської області.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , повторно виданого 19 квітня 2022 року Рівненською обласною державною адміністрацією, ОСОБА_1 є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

Згідно з довідкою від 25 січня 2023 року №56, виданою виконавчим комітетом Дубровицької міської ради, позивач прописаний та постійно проживає в с. Мочулище Сарненського (колишнього Дубровицького) району Рівненської області, зокрема, з 30 березня 1988 року по 23 червня 1988 року та з 30 травня 1990 року по даний час. Підстава видачі довідки погосподарські книги с. Мочулище: № 4 за 1986-1990 роки (особовий рахунок № НОМЕР_2 ); № 9 за 1991-1995 роки (особовий рахунок № НОМЕР_3 ).

Окрім того, архівними довідками від 13 лютого 2023 року № 459-04-01, № 460-04-01, № 461-04-01, № 462-04-01, № 463-04-01, виданими Трудовим архівом Дубровицької міської ради Рівненської області, підтверджуються періоди роботи позивача, зокрема, в періоди липень-серпень 1986 року, червень-серпень 1987 року та з червня 1990 року по грудень 1995 року в колгоспі імені Куйбишева, який реорганізовано з 01 вересня 1994 року в Колективне сільськогосподарське підприємство Мир, а з 11 січня 2000 року в Сільськогосподарський виробничий кооператив Мир.

27 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 06 березня 2023 року №35 позивачу відмовлено у призначенні вказаної пенсії з підстав відсутності станом на 01 січня 1993 року необхідної кількості років роботи (проживання) у зоні гарантованого добровільного відселення, визначених частиною 2 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Зазначено, що дата права на пенсійну виплату 02 грудня 2028 року.

Не погодившись із такими діями пенсійного органу, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-XII).

Згідно із статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (стаття 11 Закону №796-ХІІ).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років відносяться до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.

Пунктом 2 частини 2 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсійний вік зменшується на 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

При цьому, особам, які додатково проживали у зоні радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.

Як слідує з матеріалів справи, пенсійний орган відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII, оскільки станом на 01 січня 1993 року він не проживав (відпрацював) в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки.

При цьому пенсійним органом не застосовано до позивача початкової величини зниження пенсійного віку, оскільки позивач в період з 01 вересня 1984 року до 30 березня 1988 року навчався у Себежському сільськогосподарському технікумі (м. Себеж, Псковська область, російська федерація), що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Мочулище Дубровицького (нині Сарненського) району Рівненської області.

Архівними довідками від 13 лютого 2023 року №459-04-01, №460-04-01, №461-04-01, №462-04-01, №463-04-01, виданими Трудовим архівом Дубровицької міської ради Рівненської області, підтверджено, що у періоди липень-серпень 1986 року (2 місяці), червень-серпень 1987 року (3 місяці) та з червня 1990 року по грудень 1995 року (2 роки 7 місяців станом на 01 січня 1993 року) позивач працював в колгоспі імені Куйбишева, який реорганізовано з 01 вересня 1994 року в Колективне сільськогосподарське підприємство Мир, а з 11 січня 2000 року в Сільськогосподарський виробничий кооператив Мир.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що за змістом інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місце знаходження Сільськогосподарського виробничого кооперативу Мир в селі Мочулище Дубровицького (нині Сарненського) району Рівненської області, яке відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані архівні підтверджують періоди роботи позивача на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 01 січня 1993 року, що дає позивачу право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку додатково на 1 рік за 2 повні роки роботи в такій зоні.

Водночас, робота позивача на території 3 зони гарантованого добровільного відселення у період липень-серпень 1986 року (незалежно від часу проживання в цей період) дає йому право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина).

Також суд першої інстанції під час розгляду даного спору вірно застосував Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-ІV), згідно з частиною 1 статті 26 якого, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема:

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

з 1 січня 2028 року по 31 грудня 2028 року - не менше 35 років.

При цьому, частиною 1 статті 55 Закону №796-ХІІ обумовлено, що особам з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

З матеріалів справи слідує, що загальний страховий стаж позивача становить 37 років 4 місяці 17 днів.

Аналізуючи матеріали даної справи, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив, що право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку:

- з підстави проживання у зоні гарантованого добровільного відселення - на 1 рік позивач набуде в 59 років та за наявності страхового стажу (на момент досягнення 59-го віку) 34 роки;

- з підстави роботи у зоні гарантованого добровільного відселення - на 4 роки позивач набуде в 56 років та за наявності страхового стажу (на момент досягнення 56-го віку) 28 років.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії (27 лютого 2023 року) досяг віку 54 роки 2 місяці 27 днів, то він не набув права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року у справі № 460/11475/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк