Справа № 320/8686/22
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/8686/22 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Кобаля М.І., Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, яке викладене у листі Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23.08.2022 №2600-0213-8/104338;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві нарахувати, призначити та виплатити пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" із зменшенням пенсійного віку як особі, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 15.07.1995 по 31.12.1995; з 02.08.1998 по 26.10.1999 та з 12.01.2000 по 09.02.2000, з дати звернення, а саме з 11.08.2022.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 19.08.2022 №38; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до страхового стажу періоди з 15.07.1995 по 31.12.1995 та з 02.10.1998 по 26.10.1999, зарахувавши до періоду проживання (роботи) в зоні безумовного (обов`язкового) відселення періоди з 26.04.1986 по 26.06.1987, з 22.12.1987 по 15.08.1988, з 27.10.1988 по 01.06.1989, з 26.03.1992 по 31.12.1992, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області подано апеляційну скаргу, яка обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, що записи в трудовій книжці позивача містять виправлення, відсутні підписи відповідальної особи та печатка, тобто трудова книжка заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, тому висновки суду першої інстанції щодо зарахування спірних періодів роботи до стразового стажу є безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року відкрито провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення суду першої інстанції від 18 липня 2023 року та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Позивач не скористалася правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, аргументи та доводи сторін, колегія суддів зазначає наступне.

За результатами розгляду заяви позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області прийнято рішення від 19.08.2022 №38, яким відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 , оскільки документами не підтверджено право на зниження пенсійного віку. Зазначено, що до страхового стажу не зараховано період з 15.07.1995 по 31.12.1995, оскільки наявне виправлення в наказі про призначення допомоги по безробіттю; період з 02.10.1998 по 26.10.1999, оскільки у записі про припинення виплати допомоги відсутній підпис відповідальної особи та печатка; період з 12.01.2000 по 09.02.2000, оскільки виплата матеріальної допомоги не підлягає соціальному страхуванню. Також вказано, що для зарахування до страхового стажу періодів безробіття з 15.07.1995 по 31.12.1995, з 02.10.1998 по 26.10.1999, з 12.01.2000 по 09.02.2000 необхідно надати уточнюючу довідку з центру зайнятості про періоди перебування на обліку, отримання допомоги по безробіттю та характер виплат. Вказано, що період роботи (проживання) на території радіоактивного забруднення відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» становить 7 місяців 24 дні. Документами підтверджено, що особа станом на 01.01.1993 проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення становить 7 місяців 24 дні. Для зарахування до періодів роботи з 05.09.1987 по 15.12.1987 та з 26.03.1992 по 31.12.1992 на території радіоактивного забруднення, необхідно надати підтвердження про територіальну приналежність робочого місця до зони безумовного (обов`язкового) відселення. Дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату - 17.12.2032 (відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Про прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії позивача повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 23.08.2022 №2600-0213-8/104338.

Такі обставини зумовили звернення позивача до суду з адміністративним позовом.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, судова колегія виходить з того, що згідно з частиною першою статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, серед іншого, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Отже, право на призначення пенсії за віком у період з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року мають ті особи, які досягли 60-річного віку та мають страховий стаж не менше 29 років.

У той же час, згідно із абзацом 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років: 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч. 2 ст. 55 Закону №796-XII).

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону (ч. 3 ст. 55 Закону №796-XII).

Таким чином, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 2 років, мають право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

При цьому постійне проживання таких осіб або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 4 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи (з 26.04.1986 по 01.01.1993) , але не більше 9 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії, не може перевищувати 9 років.

Разом з цим згідно із підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження; посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ГУ ПФУ в Хмельницькій області, обчислено позивачу страховий стаж на рівні 27 років 6 місяців 7 днів.

При цьому до страхового стажу не зараховано такі періоди:

- з 15.07.1995 по 31.12.1995, оскільки наявне виправлення в наказі про призначення допомоги по безробіттю;

- з 02.10.1998 по 26.10.1999, оскільки у записі про припинення виплати допомоги відсутній підпис відповідальної особи та печатка;

- з 12.01.2000 по 09.02.2000 оскільки виплата матеріальної допомоги не підлягає соціальному страхуванню.

Як свідчать відомості трудової книжки позивача, у записі №10 дійсно наявне виправлення при зазначенні дати наказу, на підставі якого внесено відповідний запис. Надалі, записи №14 та №15 не засвідчені печаткою установи, яка вчинила такі записи.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.11 Інструкції №58 передбачено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Відповідно до пункту 2.12 Інструкції №58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Водночас, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові №687/975/17 від 21.02.2018 викладено правовий висновок, відповідно до якого працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах, відтак суд не погоджується із діями відповідача щодо неврахування трудового стажу позивача вказаного у її трудовій книжці, з підстав того, що вона заповнена з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок (відсутність на першій сторінці печатки підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка).

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Приймаючи оскаржуване рішення, не враховано, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

У випадку якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставин, запропонувати позивачу надати інформацію щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в трудовій книжці. Посилання на відсутність чи неточність записів у первинних документах по обліку трудового стажу на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи, за наявності у трудовій книжці відомостей достатніх у своїй сукупності для визначення конкретного періоду роботи, не може бути підставою для виключення вказаного періоду роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення організаційно-розпорядчих документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист, в тому числі вирішення питання щодо призначення пенсії за віком.

Відтак, виправлення у даті прийняття наказу, на підставі якого зроблено запис №10 про призначення позивачу допомоги по безробіттю, не є істотним, оскільки у подальшому зроблено запис №11 про припинення виплати допомоги, який вже не містить жодних описок або виправлень. При цьому такі записи пов`язані хронологічно, є послідовними та не викликають жодних сумнівів у їх достовірності.

Запис №15 не засвідчений печаткою та підписом відповідної установи, оскільки подальші записи зроблені тією самою установою - Києво-Святошинським районним центром зайнятості. У свою чергу останній запис цієї установи (№17) вже засвідчено печаткою цієї установи та підписом посадової особи.

Окрім цього спір між сторонами виник саме з підстав наявності чи відсутності факту постійного проживання чи постійної роботи позивача у зоні безумовного відселення та, відповідно, права останнього користуватися пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у тому числі й щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що для зарахування періодів роботи з 05.09.1987 по 15.12.1987 та з 26.03.1992 по 31.12.1992 потрібно надати підтвердження про територіальну приналежність робочого місця до зони безумовного (обов`язкового) відселення.

Разом з тим, відповідно до статті 9 Закону №796-XII особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Згідно із абзацом п`ятим пункту 2 частини 1 статті 14 Закону №796-XII для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження: особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2.

У відповідності до частини першої статті 65 Закону №796-XII учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом (частина третя статті 65 Закону №796-XII).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянкою, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28.06.1989 №224; категорія 2), що прямо зазначено у посвідченні від 15.01.1993 (категорія 2), виданому Київською обласною держадміністрацією.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №501)

Згідно із пунктом 2 Порядку №501 посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законами України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Законом №796-XII та Порядком № 501 визначено, що саме посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Надаючи особі посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» держава визнає за особою право на пільги, встановлені чинним законодавством для власників такого посвідчення.

Тому враховуючи, що у посвідченні прямо зазначено, що позивач є громадянином із зони безумовного (обов`язкового) відселення, факт проживання останньої у зоні безумовного (обов`язкового) є підтвердженим.

Додатково факт проживання позивача у зоні безумовного відселення підтверджується атестатом про середню освіту, де зазначається що позивач закінчила у червні 1987 року Поліську середню школу №1 смт. Поліське Поліського району Київської області. Отже, з моменту аварії (26.04.1986) до 26.06.1987 (закінчення школи), тобто 1 рік та 2 місяці позивач проживала у зоні безумовного відселення.

Окрім цього, у записах трудової книжки частково підтверджується робота позивача в зоні безумовного відселення.

Так, відповідно до записів №3, №4 позивач працювала з 22.12.1987 по 15.08.1988 на посаді старшої піонервожатої Поліської середньої школи №1. Записи №5, №6 трудової книжки свідчать про те, що позивач працювала з 27.10.1988 по 01.06.1989 оператором рахункових машин Вільчанської міжрайбази Поліського району Київської області. Відповідно до записів №7, №8, №9 трудової книжки позивач перебувала з 26.03.1992 на посаді апаратника хімводочистки на Поліській дільниці теплових мереж Вишгородського міжрайонного підприємства теплових мереж «Вишгородтепломережа», а 02.03.1995 позивача звільнено з роботи у зв`язку з відселенням з зони радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС згідно постанови РМ України від 30.12.1989 №333.

Доводи апелянта щодо необхідності надати підтвердження про територіальну приналежність робочого місця до зони безумовного (обов`язкового) відселення є безпідставними, оскільки з записів трудової книжки можна чітко встановити місце роботи позивача (населені пункти Поліського району Київської області, що відносяться до зони безумовного відселення). Більш того, у записі №9 також зазначається про причини звільнення позивача з роботи: відселення з зони радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС згідно постанови РМ України від 30.12.1989 №333.

Згідно поданих документів позивач проживала та/або працювала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення у період з дня аварії на Чорнобильській АЕС:

- з 26.04.1986 по 26.06.1987 (закінчення Поліської СШ №1) (0 років 2 місяці 0 днів),

з 22.12.1987 по 15.08.1988 (період роботи на посаді старшої піонервожатої Поліської середньої школи №1) (0 років 7 місяців 23 дні),

- з 27.10.1988 по 01.06.1989 (період роботи на посаді оператора рахункових машин Вільчанської міжрайбази Поліського району Київської області) (0 років 7 місяців 4 дні),

- з 26.03.1992 по 02.03.1995 (період роботи на посаді апаратника хімводочистки на Поліській дільниці теплових мереж Вишгородського міжрайонного підприємства теплових мереж «Вишгородтепломережа»), з якого враховується період з 26.03.1992 по 31.12.1992 (0 років 9 місяців 5 днів), всього 3 роки 2 місяці 2 дні.

При цьому згідно наведеної вище норми статті 55 Закону № 796-XII період проживання (роботи) у зоні безумовного відселення враховується лише до 01.01.1993.

Отже, загальний період роботи (проживання) у зоні безумовного відселення, що враховується для розрахунку кількості років, на який буде знижено пенсійний вік, становить 3 роки 2 місяців 2 дні - повних 3 роки.

Таким чином, позивач має право на вихід на пенсію із зменшенням пенсійного віку на 7 років (чотири роки як початкова величина особі, яка постійно проживала у зоні безумовного відселення на момент аварії, та три роки за проживання в зоні безумовного відселення три повних роки після аварії), тобто у 53 роки, що виповнились позивачу 16.12.2022.

Позивач звернулася до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії 11.08.2022.

Враховуючи обставини досягнення позивачем пенсійного віку у 53 роки, право на пенсію остання має з 17.12.2022 року (дня, наступного за днем досягнення пенсійного віку).

Відтак, колегія суддів вважає правильним спосіб, у який задоволено частково позовні вимоги судом першої інстанції.

В іншій частині рішення суду першої інстанції від 18 липня 2023 року не оскаржується, тому не оцінюється судовою колегією.

Отже, апелянт як суб`єкт владних повноважень не довів колегії суддів правомірності своїх доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року у справі №320/8686/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді М.І. Кобаль

Л.О. Костюк