Справа № 460/9049/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 460/9049/23 пров. № А/857/18030/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року у справі за його адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії ,

суддя у І інстанції Борискін С.А.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 07 вересня 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправним нарахування та виплату йому Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Рівненській області (далі ТУ ДСА) з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року та з 01 січня 2015 року по 26 листопада 2015 року суддівської винагороди у розмірі 10-ти мінімальних заробітних плат;

визнати протиправною невиплату ТУ ДСА позивачу вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку;

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, виходячи із розміру 12-ти мінімальних заробітних плат, а з 01 сiчня 2015 року по 26 листопада 2015 року, виходячи з розмiру 15-ти мiнiмальних заробітних плат з врахуванням надбавки за вислугу років, з урахуванням уже виплаченої суддівської винагороди за цей період, з індексацією суддівської винагороди за весь час такої невиплати до 01 січня 2023 року;

зобов`язати ТУ ДСА виплатити позивачу вихідну допомогу, як судді у відставці, у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року у справі №460/9049/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у задоволенні вказаного позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що ТУ ДСА було проведено виплату ОСОБА_1 спірних сум суддівської винагороди та вихідної допомоги у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, а відтак його позовні вимоги є безпідставними.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 , який просив таке скасувати та задовольнити його позов у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини 3 статті 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-УІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192- VIII.

Конституційний Суд України при зверненні суддів за захистом порушеного права, що виразилось у виплаті суддівської винагороди посадового окладу судді місцевого суду за період 2014-2015рр. у розмірі 10-ти мінімальних заробітних плат, а не з 01 січня 2014 року 12-ти мінімальних заробітних плат, а з 01 січня 2015 року 15-ти мінімальних заробітних плат зобов`язує відповідні органи влади застосовувати положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у його первинній редакції.

Сам по собі факт виконання відповідачем норми закону, яка визнана неконституційною, не означає, що вона стає такою, яка відповідає Конституції.

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(11) 2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України ( є неконституційним), положення підпункту 1 пункту28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-УІІ, яким припинено виплату вихідної допомоги при виході судді у відставку шляхом виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції 2010 року.

Виконання у 2015 році чинного законодавства відповідачем, яке не передбачало виплату вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, не означає, що це законодавство відповідає Конституції України, а тому дозволяє порушувати первісну редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а відповідно порушувати права позивача.

Висновок суду першої інстанції про те, що рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року не містить положення, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, а тому невиплата вихідної допомоги відповідає чинному на той час законодавству також неприпустимий, оскільки ця норма законодавства визнана неконституційною, а виключена стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції 2010 року передбачала таку виплату.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року №4-р/2020 стверджується, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ТУ ДСА підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Звертає увагу на те, що нарахування і виплата грошового утримання (заробітної плати) здійснювалася позивачу у повній відповідності до чинного на тай час законодавства.

Вихідна допомога при виході у відставку позивача також не виплачувалась у повній відповідності до вимог чинного на той час законодавства.

Рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.

Враховуючи вищевикладене та дату звільнення позивача з посади судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області у зв`язку з виходом у відставку 26 листопада 2015 року у ТУ ДСА відсутні правові підстави для перерахунку суддівської винагороди у період з 01 січня 2014 року по 26 листопада 2015 року.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 було відраховано зі штату Дубенського міськрайонного суду Рівненської області з посади судді 26 листопада 2015 року у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до наказу №54-К від 24 листопада 2015 року.

Згідно із довідкою про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №328 від 25 листопада 2015 року заробітна плата позивача, яка враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, становить 24804,00 грн, у тому числі оклад - 13780,00 грн, надбавка за вислугу років 80% - 11024,00 грн.

Як підтверджується розрахунковими листами за 2014 та 2015 рік, ОСОБА_1 отримував грошове утримання (заробітну плату), виходячи з посадового окладу на рівні 10 мінімальних заробітних плат, встановлених станом на 2014 та 2015 роки 12180,00 грн та 13780,00 грн відповідно.

Окрім того, судом безспірно встановлено, що вихідна допомога, як судді у відставці в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, позивачу не виплачувалась.

ОСОБА_1 вважав такі дії ТУ ДСА протиправними та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми права у редакції, що була чинна на час їх виникнення.

При цьому позивач ОСОБА_1 не заперечує того, що ТУ ДСА у спірний період діяло у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, однак наполягає на тому, що при оцінці дій відповідача слід враховувати висновки, що містяться у відповідних рішеннях Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 та від 15 квітня 2020 року №2-р(11), якими визнано неконституційними правові норми, що обмежували рівень матеріального забезпечення суддів.

Разом із тим, розмір виплат, проведених ТУ ДСА на користь ОСОБА_1 , сторонами не оспорюється, як і невиплата позивачу вихідної допомоги при виході у відставку у 2015 році.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, зокрема, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, яким посадовий оклад судді місцевого суду встановлено у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні від 27 березня 2014 року №1166-VII, що набрав чинності 01 квітня 2014 року, яким було виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом із тим, приписами частини 2 статті 152 Конституції України, частини 1 статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Пунктом 3 резолютивної частини рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 передбачено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Окрім того, пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 було передбачено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини щодо правильності виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та вихідної допомоги при виході у відставку стосувалися періоду 2014-2015 років, то суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 та від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 при оцінці таких правовідносин не можуть братися до уваги.

Суд першої інстанції з огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» слушно звернув увагу на подібні правові висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 23 січня 2019 року у справі №820/2462/17, від 25 липня 2019 року у справі №804/3790/17 та від 23 грудня 2019 року у справі №814/1274/17.

Доводи, на які посилається скаржник, на думку апеляційного суду, є надуманими і свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи на свою користь, довільне, невиправдано спрощене і неправильне трактування вимог діючого законодавства.

Таким чином, слід погодитися із висновком суду першої інстанції про те, оспорювані дії ТУ ДСА відповідали вимогам чинного законодавства, а заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є безпідставними.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року у справі №460/9049/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Н. М. Судова-Хомюк