Справа № 569/15609/23
Суддя: Коробов С.О.
Дата ухвалення: 2024-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/570/2/2024
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2024 року м. Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області (як місцевий адміністративний суд) в особі головуючого судді Коробова С.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирської митниці Державної митної служби України про скасування постанови в справі про порушення митних правил та про закриття провадження в справі про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и в:

Представник позивача звернувся з позовом до відповідача про скасування постанов про накладення адміністративних стягнень, посилаючись на те, що позивач вважає вказані постанови незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

В поданій до суду позовній заяві представник позивача зазначає, що відповідно до всіх оскаржуваних постанов позивач, як керівник ТОВ «РІВНЕ КАР», притягується до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 485 Митного кодексу України. Так, в постановах відповідачем зазначається, що позивачем було здійснено ввезення транспортних засобів та при цьому зазначено недостовірну митну вартість та рік виробництва таких транспортних засобів, що в свою чергу спричинило сплату податків та митних зборів в меншому обсязі, ніж того вимагає законодавство. Однак представник позивача, наводячи в позові докази та аргументи, вказує на відсутність в діях позивача події та складу адміністративних правопорушень, просить скасувати постанови відповідача та закрити провадження у справах.

Учасники провадження в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином та в установлений строк були (кожен окремо) повідомлені про час, дату та місце розгляду справи у суді.

Позиція відповідача щодо даного позову викладена у поданому відзиві. Позивачем у відзиві зазначено, що зібраними по справі доказами підтверджуються обставини вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ст.485 МК України. У відзиві зазначено, що Митним органом дотримано положення Митного Кодексу України та Законів України при винесенні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, тому в задоволенні вказаного позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини, суд вважає, що наявні достатні підстави для прийняття рішення в порядку спрощеного провадження.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в межах наявних в справі доказів.

Суд, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (ст. 5 КАС України).

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1, 2.ст. 9 КАС України).

Згідно зі ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 458 МК України встановлено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Статтею 485 МК України (в редакції на час події) передбачалася відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів за дії, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, в тому числі за заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів.

Отже, склад правопорушення, передбачений ст. 485 МК України, передбачає, з-поміж іншого те, що особа, яка його вчинила, діяла умисно, тобто усвідомлено, цілеспрямовано чинила так, щоб уникнути сплати митних платежів (у тому числі й сплати їх у меншому розмірі). При цьому зовнішній прояв (винного, протиправного) діяння передбаченого ст. 485 МК України обов`язково повинен поєднуватися з умислом суб`єкта його вчинення на посягання на охоронювані законом суспільні відносин (встановлений законом порядок сплати податків та зборів).

Тобто, для притягнення до відповідальності згідно статті 485 Митного кодексу України необхідно доведення факту заявлення в митній декларації неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості та наявність прямого умислу.

Частиною 2 ст. 459 МК України передбачено, що суб`єктами адміністративної відповідальності за порушення митних правил можуть бути громадяни, які на момент вчинення такого правопорушення досягли 16-річного віку, а при вчиненні порушень митних правил підприємствами - посадові особи цих підприємств.

Суд зазначає, що суб`єкт порушення митних правил, визначеного статтею 485 МК України є спеціальним, тобто крім загальних ознак, визначених частиною 2 ст. 459 Митного кодексу України, наділений ще й спеціальними додатковими ознаками. В даному випадку це особа, яка самостійно здійснює декларування або від імені якої здійснюється декларування (декларант).

Пунктом 8 ч. 1 ст. 4 МК України установлено, що декларантом є особа, яка самостійно здійснює декларування або від імені якої здійснюється декларування.

Декларант може здійснювати декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення самостійно або уповноважувати інших осіб на здійснення декларування від свого імені (п. 1 ч. 2 та ч. 5 МК України).

У даному випадку декларування транспортних засобів для замовника ТзОВ "Рівне Кар" в особі керівника, здійснювалося іншими особами. Разом з тим, ОСОБА_1 зобов`язана надавати всі необхідні документи та необхідну інформацію для митного оформлення товару, відповідно до чинного законодавства України. Замовник несе відповідальність за достовірність даних що заявлені у наданих документах. Таким чином суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 може вважатися декларантом в розумінні вимог МК України та є особою, яка відноситься до суб`єктів порушення митних правил, визначених статтею 485 МК України.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються: 1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; 2) поясненнями свідків; 3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; 4) висновком експерта; 5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України (ст.495 МК України).

Статтею 566 Митного Кодексу України установлено, що відповідно до міжнародних договорів, укладених відповідно до закону, митними органами України спільно з митними органами суміжних держав може здійснюватися: 1) проведення спільного митного контролю у пунктах пропуску через державний кордон України; 2) узгодження в установленому законом порядку часу здійснення митного контролю у пунктах пропуску через державний кордон України, процедур митного контролю, митного оформлення та взаємне визнання документів, що використовуються митними органами для виконання митних формальностей; 3) проведення спільних заходів, спрямованих на запобігання, виявлення і припинення контрабанди та порушень митних правил; 4) проведення в установленому законом порядку спільних заходів, спрямованих на запобігання, виявлення і припинення правопорушень у сфері службової діяльності працівників митних органів України та митних служб суміжних державПункт 4 частини першої статті 565 із змінами, внесеними згідно із Законом № 405-VII від 04.07.2013; 5) проведення інших спільних одноразових чи постійних заходів з питань, що відповідно до цього Кодексу та інших актів законодавства України належать до повноважень митних органів; 6) обмін інформацією, у тому числі з використанням інформаційних технологій та систем.

Взаємодія митних органів України з митними та іншими уповноваженими органами іноземних держав, а також з міжнародними організаціями з питань боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил здійснюється в порядку, передбаченому міжнародними договорами України, укладеними відповідно до закону (ст. 567 МК України)

Відповідно до протоколу ІІ про взаємну адміністративну допомогу в митних справах, який є невід`ємною частиною Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії та їхніми державами- членами, з іншої сторони від 21.03.2014 року, яку ратифіковано Законом № 1678-VII від 16.09.2014, «Сторони можуть використовувати в своїх протоколах представлення доказів, звітах і свідченнях, а також у судових розглядах і представленні обвинуваченні в судах інформацію, які вони отримали, і документи, з якими вони були ознайомлені відповідно до положень цього Протоколу, як докази…».

Із урахуванням відомостей встановлених із досліджених судом документів, які надані сторонами із позовом підтверджуються обставини вчинення ОСОБА_1 порушень митних правил, вказаних у постановах, винесених Житомирською митницею в справах про порушення митних правил № 0296/101000/22 від 17.11.2022; № 0310/101000/22 від 28.11.2022; № 0323/101000/22 від 29.11.2022.

Постановою в справі про порушення митних правил № 0296/101000/22 від 17.11.2022 на Позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 2 662 458,00 грн. За наслідком таких висновків Відповідач вказує, що сума митних платежів, які б мали бути сплачені при ввезенні на митну територію України автомобіля MERCEDES-BENZ ACTROS 2646, № шасі НОМЕР_1 мала становити 1 040 913,36 грн., (ввізне мито 149 032,06 грн., акцизний податок 470 008,97 грн., ПДВ 421 872,33 грн.), що в свою чергу призвело до зменшення розміру митних платежів на загальну суму 887 486,00 грн. (ввізне мито 105 492,34 грн., акцизний податок 458 258,75 грн., ПДВ 323 734,91 грн.).

Постановою в справі про порушення митних правил №0310/101000/22 від 28.11.2022 на Позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 746 698,44 грн. За наслідком таких висновків Відповідач вказує, що сума митних платежів, які б мали бути сплачені при ввезенні на митну територію України автомобіля MAN TGL 12.250, № шасі НОМЕР_2 мала становити 352 493,86 грн., (ввізне мито 30 378,86 грн., акцизний податок 212 734,59 грн., ПДВ 109 380,41 грн.), що в свою чергу призвело до зменшення розміру митних платежів на загальну суму 248 899,48 грн. (акцизний податок 207 416,23 грн., ПДВ 41 483,25 грн.).

Постановою в справі про порушення митних правил №0323/101000/22 від 29.11.2022 на Позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 636 074,31 грн. За наслідком таких висновків Відповідач вказує, що сума митних платежів, які б мали бути сплачені при ввезенні на митну територію України автомобіля MERCEDES-BENZ ATEGO, № шасі НОМЕР_3 мала становити 309 729,14 грн., (ввізне мито 36 906,23 грн., акцизний податок 159 691,01 грн., ПДВ 113 131,90 грн.), що в свою чергу призвело до зменшення розміру митних платежів на загальну суму 212 024,77 грн. (ввізне мито 7613,13 грн., акцизний податок 156 385,64 грн., ПДВ 48 026,00 грн.).

Із вищенаведених обставин вбачається, що під час декларування зазначених транспортних засобів, які ввезено в порядку імпорту на митну територію України позивач, як декларант, не дотрималася зазначених вище норм МК України, обов`язку щодо відображення у складі митної вартості (яка є базою для нарахування митних та інших податкових платежів, які підлягають сплаті до державного бюджету) дійсної ціни, яка була фактично сплачена за такий транспортний засіб продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

У даному випадку суд не погоджується з доводами представників позивача про відсутність у позивача умислу, направленого на заявлення у митній декларації неправомірних відомостей щодо дійсної митної вартості ввезених транспортних засобів, направленої на зменшення розміру митних платежів, які підлягали сплаті позивачем до бюджету.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що зібраними у справі доказами підтверджуються обставини вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України.

Водночас, вирішуючи питання щодо застосування до позивача відповідальності передбаченої ст. 485 МК України у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, суд ураховує, що за Основним Законом України „права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); „в Україні визнається і діє принцип верховенства права; „Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8); „конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга статті 22); „ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41); „юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); виключно законами України визначаються: „права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; „засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них (пункти 1, 22 частини першої статті 92).

Конституційний Суд України, розглядаючи питання притягнення осіб до адміністративної відповідальності, зазначав, що:

- адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (перше речення абзацу першого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010);

- суспільна користь адміністративних стягнень за адміністративні правопорушення полягає не в поповненні державного бюджету, а в забезпеченні конституційного правопорядку, безпеки суспільства та прав і свобод кожної особи [перше речення абзацу першого підпункту 2.5 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].

Парламент може ухвалювати законодавчі акти виключно на розвиток конституційних приписів, конкретизуючи та деталізуючи їх (перше речення абзацу третього підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2020 року № 11-р/2020).

За частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності в контексті вирішення питання конституційності статті 69 Кримінального кодексу України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, зазначив таке:

- призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Про це свідчить пункт 3 частини першої статті 65 Кодексу, відповідно до якого суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини);

- встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності (абзац шостий пункту 5 мотивувальної частини).

Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та враховуючи, що санкція статті 485 Кодексу у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів є співмірною з кримінальним покаранням, Конституційний Суд України дійшов висновку, що попередньо сформульовані підходи до розуміння принципу індивідуалізації юридичної відповідальності під час призначення кримінального покарання є застосовними і в межах цього конституційного провадження.

З огляду на наведене суд зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності у процедурі притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі статті 485 Кодексу має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

При обмеженні права власності в інтересах суспільства необхідними є не будь-які менш обтяжливі для прав і свобод осіб заходи, а ті з них, які здатні досягти легітимної мети на тому самому якісному рівні. Тобто законодавець зобов`язаний обирати той вид адміністративного стягнення, який менш обтяжливий для прав і свобод особи у конкретному випадку, і насамперед має визначити адекватну міру адміністративної відповідальності для досягнення її мети, тоді як суди забезпечують індивідуалізацію такої відповідальності залежно від обставин справи у межах законодавчо визначеної санкції [абзац перший підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].

Європейський суд з прав людини вказав, що "для того, щоб відповідати вимозі домірності, суворість санкцій має відповідати тяжкості правопорушень, за які їх призначають. Принцип домірності (пропорційності) має бути дотриманий не лише при визначенні норм, які стосуються суворості санкції, а й при оцінці тих факторів, що їх має бути взято до уваги при визначенні санкції" [рішення у справі lmeri v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14), § 84].

Крім того, на думку Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання обґрунтовано відповідало [правомірній] меті. Іншими словами, потрібно досягти „справедливого балансу між вимогами загальних потреб суспільства і вимогами захисту фундаментальних прав людини. Цього балансу не буде досягнуто, якщо особі або особам, яких це стосується, доведеться нести особистий і надмірний тягар [див., зокрема, рішення у справах Former King of Greece and Others v. Greece [GC] від 28 листопада 2002 року (заява № 25701/94), ECHR 2000-XII, § 79, § 82;and Others v. Germany [GC] від 30 червня 2005 року (заяви №№ 46720/99, 72203/01, 72552/01), ECHR 2005-VI, § 81-94;and Others v. Georgiа від 12 травня 2015 року (заява № 36862/05), § 97].

У рішенні у справі Краєва проти України від 13 січня 2022 року (заява № 72858/13) Європейський суд з прав людини, констатувавши, що сума штрафу, накладеного на заявницю за порушення митних правил (частина перша статті 483 Кодексу), становила надмірне втручання в її право власності всупереч вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив, зокрема, що:

- накладення штрафу як таке становитиме втручання у право, гарантоване абзацом першим статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки воно позбавляє відповідну особу майна, а саме суми, яку необхідно сплатити (§ 23);

- щоб відповідати статті 1 Першого протоколу до Конвенції, захід [втручання] має відповідати трьом умовам: він має бути правомірним [ґрунтуватись на приписі права], переслідувати правомірну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами особи (§ 24);

- відповідно до частини першої статті 483 Кодексу, згідно з якою заявницю було визнано винною, штраф у розмірі, що дорівнює вартості товару, - що є дуже великою сумою, - та конфіскація товару були обов`язковими заходами без жодних винятків; відсутність дискреції стосовно цього не дала українським судам можливості врахувати індивідуальні обставини, що позбавляє сенсу будь-яку оцінку; Європейський суд з прав людини вже зазначав, що подібна жорстка система не здатна забезпечити потрібний справедливий баланс між вимогами загального інтересу та захистом права особи на власність (§ 31).

Абзац другий статті 485 Кодексу в контексті створення ним передумов для недопущення надмірного втручання у право власності особи з метою забезпечення справедливого балансу між вимогами публічного інтересу в захисті митних інтересів та митної безпеки України, з одного боку, та захистом права власності особи - з іншого, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зазначений припис статті 485 Кодексу не забезпечує бажаної гнучкості в діях та рішеннях органу державної влади під час визначення розміру штрафу щодо правопорушника з урахуванням усіх обставин справи. Тому внаслідок застосування оспорюваного припису статті 485 Кодексу не забезпечується справедливий баланс між вимогами публічного інтересу та захистом права власності особи, а сам цей припис є нормативним підґрунтям для надмірного втручання в гарантоване Основним Законом України право власності. За наведених обставин абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частинам першій, четвертій статті 41 Конституції України (додатково див. пост. Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2022 р. у справі № 2-а/593/1/2022 пров. № А/857/9267/22).

Рішенням Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац другий статті 485 Митного кодексу України.

Рішення Конституційного Суду, який виявляє в процесі конституційного судочинства недоліки та дефекти правового регулювання, та який вказує на можливі та прийнятні способи і шляхи їх усунення, є остаточними, оскарженню не підлягають та є загальнообов`язковими, так само як і сформульовані в цих рішеннях правові позиції незалежно від того, викладені вони в мотивувальній чи резолютивній частині.

При цьому юридична сила рішень КСУ практично є ідентичною, тобто такою ж, як і сила самої Конституції України, яку неможливо застосовувати без урахування рішень Конституційного Суду України, які відносяться до відповідних її положень, а тим більше всупереч таким рішенням.

Обов`язок виконання рішення КСУ є вимогою Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини Рішення КСУ від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень КСУ). Наслідком невиконання рішення КСУ є юридична відповідальність, визначена Законом.

Суд при ухваленні рішення враховує, що в пункті 4 вказаного рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року №15-рп/2000, зокрема зазначено, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Оскільки на час прийняття оскаржуваних постанов застосована відповідачем норма Закону (абзац другий статті 485 Митного кодексу України) була визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), згідно зазначеного рішенням Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року, суд приходить до висновку, що вказані прийняті відповідачем постанови не відповідають вимогам Закону та підлягають скасуванню.

Крім того, згідно частини першої статті 467 МК України якщо справи про порушення митних правил відповідно до статті 522 цього Кодексу розглядаються органами доходів і зборів, адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше, ніж через шість місяців з дня вчинення правопорушення, а у разі розгляду органами доходів і зборів справ про триваючі порушення митних правил, у тому числі передбачені статями 469, 477-481, 485 цього Кодексу, - не пізніше, ніж через шість місяців з дня виявлення цих правопорушень.

При цьому, диспозиція статті 485 Митного кодексу України передбачає декілька варіантів об`єктивної сторони правопорушення, і порушення, що встановлене митним органом щодо позивача (заявлення в митній декларації неправдивих відомостей) не носить триваючого характеру, оскільки є вчиненим з моменту подання відповідної декларації. Тобто, у даному випадку з моменту подання декларації ймовірно протиправні дії більше не вчиняються, відтак інкримінований позивачу склад діяння не носить триваючого характеру. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 24 грудня 2020 року по справі №461/3117/17, від 24 грудня 2020 року по справі №569/7509/16-а, від 09 липня 2020 року по справі №640/20172/16-а, від 11 вересня 2018 року по справі №490/7069/16-а.

Відтак, накладення адміністративного стягнення поза межами шестимісячного строку з моменту подання митної декларації та відповідного пакету документів є окремою підставою для висновку про протиправність спірної постанови. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2018 року в справі №490/7096/16-а.

Таким чином, при декларуванні недостовірної інформації щодо визначення митної вартості товару у вказаних вище справах про порушення митних правил, у яких прийнято відповідні постанови відповідачу, як контролюючому органу, стало відомо в момент прийняття відповідних митних декларацій до митного оформлення. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що строк накладення адміністративного стягнення за фактом подання позивачем митної декларації - сплинув. Посилання апелянта на те, що відповідач був позбавлений можливості з травня-червня 2019 року притягнути позивача до адміністративної відповідальності суд оцінює критично, так як на даний час чинне законодавство не містить жодних змін в частині збільшення перебігу строку для притягнення до адміністративної відповідальності, та контролюючий орган у відповідний період та в межах відповідного строку мав вчиняти активні дії щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення. У даному випадку, оскільки строк притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 485 МК України сплинув, суд зазначає про наявність і такої окремої підстави для скасування оскаржуваних постанов (додатково див. пост. Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2023 р. у справі № 751/1754/22).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову з мотивів, викладених у даному судовому рішенні.

Керуючись ст.ст. 2, 159-164, 241-245 КАС України, ст.ст. 280, 283, 293 КУпАП, ст.458, 485, 486, 489, 498, 526, 529, 531, 539 Митного кодексу України, суд

у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Житомирської митниціДержавної митної служби України про скасування постанови в справі про порушення митних правил та про закриття провадження в справі про адміністративні правопорушення задовольнити повністю.

Скасувати Постанову в справі про порушення митних правил №0296/101000/22 від 17.11.2022, винесену Житомирською митницею, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст.485 Митного кодексу України та закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Скасувати Постанову в справі про порушення митних правил №0310/101000/22 від 28.11.2022, винесену Житомирською митницею, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст.485 Митного кодексу України та закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Скасувати Постанову в справі про порушення митних правил №0323/101000/22 від 29.11.2022, винесену Житомирською митницею, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст.485 Митного кодексу України та закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Коробов С.О.