Справа № 320/32165/23
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2024-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2024 року м.Київ № 320/32165/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Головенко О.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Вищого антикорупційного суду та просить суд:

визнати протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно із застуванням положень ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553 від 13.04.2020;

визнати протиправною бездіяльність Вищого антикорупційного суду щодо невиплати судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 після відміни карантину 30.06.2023 суми, на яку було обмежено суддівську винагороду в період з 18.04.2020 по 27.08.2020;

стягнути з Вищого антикорупційного суду на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 348 766,33 грн 33 копійки з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Ухвалою суду від 27.09.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування позовних вимог позивача зазначив, що дії відповідача, які полягають у невиплаті йому суддівської винагороди у період з квітня по серпень 2020 року у розмірі, визначеному ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є протиправними та вважає протиправним здійснення відповідачем у період з квітня по серпень 2020 року нарахування та виплати суддівської винагороди позивачу на підставі ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, що призвело до зменшення йому розміру суддівської винагороди і відповідно порушення його конституційних прав та гарантій незалежності, як судді.

Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечує проти позову посилається на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу SARS-CoV-2 з 12.03.2020 встановлено карантин.

13.04.2020 прийнято Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет на 2020 рік від 13.04.2020 № 553-IX (далі Закон № 553), який набрав чинності 18.04.2020, та яким встановлено, що на період карантину суддівська винагорода не може перевищувати десяти розмірів мінімальних заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 на місяць. Із урахуваннями викладеного відповідач уважає, що з 18.04.2020 у нього не було правових підстав для не застосування обмежень, що передбачені Законом № 553.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1 , Указом Президента України від 11.04.2019 за №129/2019 призначений на посаду судді Апеляційної палата Вищого антикорупційного суду.

Наказом Вищого антикорупційного суду від 23.04.2019 № 22/к позивача зараховано до штату Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду та вирішено вважати таким, що приступив до виконання обов`язків судді з посадовим окладом згідно штатного розпису.

18.04.2020 набрав чинності Закон № 553, який доповнено ст. 29, якою встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення карантину, запровадженого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020.

Наказом Вищого антикорупційного суду від 27.04.2020 № 425/к «Щодо порядку застосування обмежень максимального розміру суддівської винагороди, передбаченої Законом № 553» управлінню планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності наказано з 18.04.2020 та на період до завершення місяця, у якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, здійснювати розрахунок суддівської винагороди на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру, передбачені Законом № 553, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 01.01.2020, застосувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди. При цьому в зазначеному максимальному розмірі не враховувати суми допомоги з тимчасової непрацездатності, допомоги на оздоровлення та оплату щорічної відпустки. За час перебування судді у щорічній відпустці протягом 2020 року здійснюється виплата суддівської винагороди у повному обсязі та без будь-яких обмежень, передбачених Законом № 553.

Як вбачається з довідки Вищого антикорупційного суду від 07.09.2023 № 304 за квітень-серпень 2020 року у квітні 2020 року розмір обмеження суддівської винагороди позивача становив 21 032,38 грн, у травні 2020 року 110 420,00 грн, у червні 2020 року 86 490,25 грн, у липні 2020 року 48 008,70 грн, у серпні 2020 року 82 815,00 грн. Загальний розмір обмеження за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року склав 348 766,33 грн.

Наказом Вищого антикорупційного суду від 07.09.2020 № 940/к визнано таким, що втратив чинність наказ Вищого антикорупційного суду від 27.04.2020 № 425/к вирішено здійснювати з 28.08.2020 нарахування суддівської винагороди відповідно до ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47 320 грн згідно із ч. 3 ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом № 553, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходив із такого.

Правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі з приводу виплати суддівської винагороди, врегульовані нормами Конституції України та Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Статтею 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Законом, що визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні є Закон України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі Закон №1402).

Статтею 4 Закону № 1402 передбачено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 2 ст. 135 Закону № 1402 суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 ст. 135 Закону № 1402 передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч. 4 ст. 135 Закону № 1402 до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Згідно із ч. 5 ст. 135 Закону № 1402 суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Відповідно до ч. 6 ст. 135 Закону № 1402 суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Частиною 7 ст. 135 Закону № 1402 передбачено, що суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Відповідно до ч. 8 ст. 135 Закону № 1402 суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

18.04.2020 набрав чинності Закон № 553, п. 10 розділу І якого Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 № 294-IX (далі Закон № 294) доповнено ст. 29 такого змісту (у редакції, яка діяла до ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020): Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша). Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга). Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті) (частина третя).

Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020??визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч. 1, 3 ст. 29 Закону № 294 зі змінами та абзацу дев`ятого п. 2 розділу II Прикінцеві положення Закону № 553 (п. 1 резолютивної частини Рішення).

Положення Закону № 294 зі змінами та Закону № 553 визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (п. 2 резолютивної частини Рішення).

Зі змісту положень чинного законодавства випливає, що суддівська винагорода судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду складається з посадового окладу, розмір якого становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року, що збільшується на коефіцієнт 1,25, та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Водночас Законом № 553 до Закону № 294 внесено зміни, відповідно до яких розмір суддівської винагороди не може перевищувати 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020.

Питання правомірності виплати суддівської винагороди із застосуванням обмеження, установленого ст. 29 Закону № 294 у редакції Закону № 553, вже було предметом оцінки Верховного Суду, який у цій категорії справ сформулював сталу судову практику.

Верховний Суд у справі № 340/1916/20 вказав, що розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини 2 ст. 130 Конституції України (п. 54). Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який мовиться у позовній заяві (з квітня по травень 2020 року), не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати не було (п. 55). ??

Отже, для правовідносин у сфері організації судової влади щодо забезпечення суддівської винагороди Закон № 1402 є спеціальним, а тому його норми мають пріоритет над іншими нормативно-правовими актами.

Закон про Державний бюджет України не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.? Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.??

Таким чином, із набранням 18.04.2020 чинності Законом № 553, яким Закон № 294 доповнено ст. 29, не змінилось правове регулювання правовідносин із нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у спірних правовідносинах були відсутні передбачені Конституцією України чи Законом № 1402 підстави для обмеження розміру суддівської винагороди.

Аналогічні позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 640/16326/20.

Також Верховний Суд у справі № 640/16326/20 вказав, що висловлена у справі № 340/1916/20 правова позиція, незважаючи на відмінність періодів, за які стягується суддівська винагорода, та відмінність суб`єктного складу, підлягає застосуванню до спорів між суддями Вищого антикорупційного суду та Вищим антикорупційним судом щодо виплати суддівської винагороди з обмеженням 10 мінімальних заробітних плат (п. 55).

У пунктах 50-52 вказаної постанови Верховний Суд зазначив, що Закон № 553 не може встановлювати розмір винагороди судді, оскільки ним зміни до Закону № 1402 стосовно розміру суддівської винагороди не вносилися, який, між тим, є єдиним нормативно-правовим актом, що визначає розмір суддівської винагороди.

Ураховуючи те, що відповідно до ст. 8 Конституція України має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди є беззаперечним способом подолання будь-яких колізій у правовому регулюванні правовідносин щодо її нарахування та виплати на користь спеціального закону про судоустрій, яким є Закон № 1402, норми якого жодних обмежень щодо виплати суддівської винагороди у спірний період не містять.

Крім того, норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають бути застосовані судом при вирішенні спору, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно- правовий акт їм суперечить.

У вказаній справі Верховний Суд також вказав на помилковість доводів Вищого антикорупційного суду про те, що виплата суддівської винагороди з відповідними обмеженнями у спірний період є правомірною, оскільки норми Закону № 553 на час виникнення спірних правовідносин були чинними та втратили чинність лише 28.08.2020 на підставі Рішення Конституційного Суду від 28.08.2020 № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020 (230/20), положення якого не мають ретроспективної дії.

Як зазначив Верховний Суд, питання ретроспективної дії вказаного Рішення Конституційного Суду України є не релевантним, оскільки набрання чинності Законом № 553 та визнання в подальшому Конституційним Судом України його норм неконституційними не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.10.2022 справі № 640/23567/20.

Беручи до уваги зазначені правові позиції, суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідач не мав правових підстав для обмеження його суддівської винагороди у квітні-серпні 2020 року десятьма мінімальними заробітними платами.

Таким чином відповідач протиправно не доплатив позивачу 348 766,33 грн суддівської винагороди.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд виходив із такого.

Як зазначив Верховний Суд в його постанові від 03.03.2020 у справі № 340/1916/20, правильне вирішення справи, предметом якої є невиплачена за період із квітня по серпень 2020 року суддівська винагорода у зв`язку із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294, залежить від правильного визначення розпорядників бюджетних коштів, від яких залежить фінансування того чи іншого суду (зокрема встановлення статусу ДСА), а також від встановлення ким із розпорядників фактично прийнято рішення про виплату суддівської винагороди з відповідними обмеженнями.

На думку суду належним способом захисту права особи є такий спосіб, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень та сприяє вичерпному поновленню порушеного права особи, а тому у спірних правовідносинах таким способом захисту прав позивача є саме стягнення з Вищого антикорупційного суду суми недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020.

При цьому з урахуванням приписів ст. 5 КАС України захистити права позивача без встановлення протиправності дії/бездіяльності відповідача, якими таке право було порушено, неможливо, а відтак у подібних правовідносинах судам належить визнавати протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням обмежень її розміру, встановлених ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік та стягнення з Вищого антикорупційного суду суми недоотриманої суддівської винагороди за вказаний період.

Обґрунтовуючи саме такий спосіб захисту порушених прав, суд виходив із того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета кореспондується зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський Суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13 Конвенції, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги ст. 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством. Засіб юридичного захисту має бути ефективним у теорії права та на практиці.

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника. Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.

Так, ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Частиною 1 ст. 3 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень від 05.06.2012 № 4901-VI передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі - Порядок № 845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).

Відповідно до п.п. 2 п. 35 Порядку № 845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Пунктом 38 Порядку № 845 встановлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з п. 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відповідно до п. 25 Порядку № 845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Отже, ураховуючи приписи ч. 1 ст. 3 Закону № 4901 списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів.

Відповідно до п. 1-1 ч. 3 ст. 148 Закону № 1402 вищий спеціалізований суд здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення його діяльності.

Положеннями ст. 2 Закону № 294 затверджено бюджетні призначення головним розпорядникам коштів Державного бюджету України на 2020 рік у розрізі відповідальних виконавців за бюджетними програмами, розподіл видатків на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя згідно з додатками № 3, № 4 і № 7 до цього Закону.

Так, у додатку № 4 до Закону № 294 визначено видатки на забезпечення діяльності Вищого антикорупційного суду за кодами програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0850000 Вищий антикорупційний суд, 0851000 Апарат Вищого антикорупційного суду, 0851010 Здійснення правосуддя Вищим антикорупційним судом, 0851020 Здійснення правосуддя Апеляційною палатою Вищого антикорупційного суду.

З урахуванням викладено, для належного захисту прав та свобод позивача достатнім буде визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно із застуванням положень ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-IX від 13.04.2020, а також стягнути з Вищого антикорупційного суду недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 348 766,33 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачами не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди з урахуванням обмежень виплати суддівської винагороди, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду із даним адміністративним позовом, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат матеріали справи не містять, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно із застуванням положень ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553 від 13.04.2020.

Стягнути з Вищого антикорупційного суду (, 01601, м. Київ, проспект Берестейський, буд. 41) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 348 766 (триста сорок вісім тисяч сімсот шістдесят шість) грн 33 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

В решті заявлених позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.