Справа № 640/17107/21
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2024-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року 640/17107/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Балаклицького А.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі також - ГУ ДПС у м. Києві, відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДПС у м. Києві по неперерахунку єдиного внеску у зв`язку з досягненням пенсійного віку;

- зобов`язати ГУ ДПС у м. Києві здійснити перерахунок єдиного внеску позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.06.2022, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 13.12.2022 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.06.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022 скасовано, а справу направлено до на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

10.05.2023 на адресу Київського окружного адміністративного суду надійшли матеріали адміністративної справи №640/17107/21, які за результатами автоматизованого розподілу були передані на розгляд судді Балаклицькому А.І.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.05.2022 справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона, як фізична особа-підприємець, що обрала спрощену систему оподаткування та отримує пенсію за віком, незважаючи на те, що перебуває на обліку в Пенсійному фонді держав-учасниць, в розумінні Угоди між Урядом України і Урядом Литовської Республіки про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення від 27 вересня 1994 року, має право не сплачувати єдиний соціальний внесок.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві наголошує, що визначене законодавством звільнення від сплати єдиного соціального внеску фізичними особами-підприємцями стосується лише тих пенсіонерів, які отримують пенсію за законодавством України.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.01.2014 позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець.

При цьому позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла пенсійного віку, передбаченого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у 2012 році, а тому вважає, що відповідачем неправомірно нараховувався єдиний внесок.

Позивач досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, проте пенсії відповідно до даного Закону або іншого законодавства України не отримує.

Позивач отримує пенсію за віком, на підтвердження даного факту надає пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 від 21.05.2012, видане Управлінням державного фонду соціального страхування Вільнюське відділення у Литовській республіці.

29.01.2020 та 03.11.2020 позивач зверталась до ГУ ДПС у м. Києві з заявою про досягнення нею пенсійного віку (що підтверджувалось доданою копією пенсійного посвідченням) та проханням не здійснювати нарахування єдиного соціального внеску з підприємницької діяльності.

Відповіді на дані звернення, як вказує позивач, не отримані, а в кабінеті платника податків проведено нарахування з єдиного внеску.

У зв`язку з відсутністю відповідей на заяви позивача та жодних змін в облікових даних в Електронному кабінеті платника податків, 22.01.2021 адвокатом Тарасюком Сергієм Миколайовичем було надіслано в інтересах позивача адвокатський запит щодо надання інформації про результати розгляду заяв позивача.

У відповідь на адвокатський запит надійшов лист № 8622/6/26-15-24-05-10 від 29.01.2021 (який отримано 05.02.2021, що підтверджується даними з офіційного ресурсу Укрпошти), яким повідомлено про відсутність підстав для здійснення перерахунку у зв`язку з відсутністю відомостей, що надійшли від ПФУ про дату встановлення пенсії за віком, пенсії по інвалідності або дати досягнення віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Не погоджуючись з такими діями ГУ ДПС у м. Києві, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пункт 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI установлює, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Водночас, згідно з частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Закон № 1058-IV, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 2 Закону № 1058-IV питання участі іноземців і осіб без громадянства в системі пенсійного забезпечення в Україні та участі громадян України в іноземних пенсійних системах регулюються відповідно цим Законом, іншими законами з питань пенсійного забезпечення та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону № 1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР (далі - Основи) відповідно до Конституції України визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян в Україні.

Частиною другою статті 2 Основ передбачено якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, то застосовуються норми міжнародного договору.

27 вересня 1994 року між Урядом України і Урядом Литовської Республіки укладено Угоду про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення (Угоду ратифіковано Законом № 166/95-ВР від 16 травня 1995 року, дата ратифікації - 16 травня 1995 року, дата набрання чинності - 01 вересня 1995 року) (далі - Угода).

Відповідно до статті 4 Угоди Договірні Сторони надають на своїй території постійно проживаючим громадянам іншої Договірної Сторони однакові права зі своїми громадянами в галузі пенсійного забезпечення.

Згідно з статтею 14 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, які видані на території однієї Договірної Сторони, є дійсними на території іншої Договірної Сторони без легалізації.

Виконуючи зобов`язання, передбачені Угодою між Урядом України та Урядом Литовської Республіки про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення, що підписана 27 вересня 1994 року у Вільнюсі, сторони 23 квітня 2001 року уклали Договір між Україною та Литовською Республікою про соціальне забезпечення (дата ратифікації Україною - 10 січня 2002 року, дата набрання чинності для України - 08 лютого 2002 року) (далі - Договір).

Відповідно до частини другої статті 6 (Частина ІІ) Договору якщо особа працює за наймом або самостійно займається трудовою діяльністю одночасно на території обох Сторін, то до такої особи застосовується законодавство тієї Сторони, на території якої вона проживає.

Згідно з статтею 9 Договору сплата зборів державного соціального страхування проводиться відповідно до законодавства тієї Сторони, законодавство якої застосовується відповідно до цього Договору на момент здійснення трудової діяльності.

Частиною другою статті 14 Договору установлено, якщо законодавство однієї Сторони право на пенсію ставить у залежність від певного періоду державного соціального страхування безпосередньо перед настанням страхового випадку, то умова вважається виконаною, якщо відповідна особа на цей період була застрахована відповідно до законодавства іншої Сторони.

Відповідно до частини п`ятої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

За змістом частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI звільняються від сплати за себе єдиного внеску, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування за наявності однієї з таких умов: 1) якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю; 2) якщо вони досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є фізичною особою-підприємцем на спрощеній системі оподаткування, досягла віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, і отримує пенсію відповідно до законодавства Литовської республіки. Проте, за позицією відповідача, для звільнення особи від сплати за себе єдиного внеску пенсія має бути нарахована виключно за законодавством України.

Суд не може погодитися з таким висновком з огляду на те, що частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI не визначає такої обов`язкової умови, як призначення пенсії виключно за законодавством України. Крім того, міжнародні договори, зокрема, Угода і Договір, укладені між Урядом України та Урядом Литовської Республіки, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а пріоритет норм міжнародного договору передбачений нормами Закону № 1058-IV, Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Отже, частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого законодавства особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то за нормами законодавства України, чи литовського законодавства. Позивачу призначено пенсію за віком, що підтверджено відповідним пенсійним посвідченням, виданим Вільнюським відділенням управління державного фонду соціального страхування 21.05.2012.

Частинами першою та другою статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року) (п.п. 48-49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Таким чином, отримання пенсії за законодавством України особами, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для осіб, які отримують пенсію за законодавством іншої держави і досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що на позивача розповсюджуються пільги щодо звільнення від сплати єдиного внеску, встановлені частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI.

Водночас, яв зазначив Верховний Суд при перегляді даної справи у касаційному порядку, суди попередніх інстанцій не дослідили докази щодо облікових даних, які містяться в обліковій картці платника єдиного внеску, в електронному кабінеті позивача, не встановили фактів щодо періоду, за який здійснено нарахування недоїмки з єдиного внеску та суми останньої, про перерахунок якої просить заявниця.

У зв`язку з наведеним, судом було встановлено, що в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску згідно обраних систем оподаткування в розмірі мінімального страхового внеску на загальну суму 38 888, 74 грн, з них : 09.02.2018 - за 2017 рік у сумі 8 448, 00 грн; 19.04.2018 - за І квартал 2018 року в сумі 2 457, 18 грн; 19.07.2018 - за II квартал 2018 року в сумі 2 457, 18 грн; 19.10.2018 - за III квартал 2018 року в сумі 2 457, 18 грн; 21.01,2019 - за IV квартал 2018 року в сумі 2 457, 18 грн; 19.04.2019 - за І квартал 2019 року в сумі 2 754, 18 грн; 19.07.2019 - за II квартал 2019 року в сумі 2 754, 18 грн; 21.10.2019 - за III квартал 2019 року в сумі 2 754, 18 грн; 20.01.2020 - за IV квартал 2019 року в сумі 2 754, 18 грн; 21.04.2020 - за І квартал (січень-лютий) 2020 року в сумі 2 078, 12 грн; 20.07.2020 - за II квартал (червень) 2020 року в сумі 1 039, 06 грн; 19.10.2020 - за III квартал 2020 року в сумі 3 178, 12 грн; 19.01.2021 - за IV квартал 2020 року в сумі 3 300, 00 грн.

У зв`язку з вказаним та враховуючи наведені вище висновки суду, вбачається, що саме на зазначену суму у розмірі 38 888, 74 грн підлягають коригуванню у бік зменшення дані в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність), чим і буде задоволена позовна вимога про здійснення відповідного перерахунку.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваної бездіяльності на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржувана бездіяльність не відповідає наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

Згідно статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908, 00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19; код ЄДРПОУ ВП 44116011) про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві по неперерахунку єдиного внеску ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням нею пенсійного віку.

Зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві здійснити перерахунок єдиного внеску ОСОБА_1 з урахуванням висновків, викладених у даному рішенні суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати у розмірі 908, 00 грн (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Балаклицький А. І.