Справа № 360/1418/23
Суддя: О.М. Качанок
Дата ухвалення: 2024-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2024 рокум. ДніпроСправа № 360/1418/23

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Качанок О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом адвоката Джумелі Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності щодо затримки розрахунку при звільненні протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Джумелі Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому з урахуванням уточнених вимог позивач просить:

- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2021 по 31.10.2023, протиправною;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2021 по 31.10.2023 включно.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.08.2021 № 249 позивач, у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас, з 30.08.2021 був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08.03.2023 у справі № 360/494/22 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, за період з 01 березня 2018 року по 30 серпня 2021 року включно у фіксованому розмірі, обрахованому відповідно до абзаців четвертого, шостого пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 31 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, а за період з 01 березня 2018 року по 30 серпня 2021 року включно у фіксованому розмірі, обрахованому відповідно до абзаців четвертого, шостого пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення».

Згідно квитанції АТ «Державний ощадний банк України» відповідачем 31.10.2023, на виконання рішення суду від 08.03.2023, на картковий рахунок позивача перераховано індексацію грошового забезпечення за період з 31.08.2016 по 30.08.2021 у сумі 62708,59 грн.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів не в день виключення із списків особового складу (звільнення) 30.08.2021, а лише 31.10.2023 на виконання рішення суду від 08.03.2023, у зв`язку з чим, на думку позивача, повинен був виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, чого не зробив.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, про що 31.01.2024 надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що на підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 31.08.2016 № 200-РС, з рядовим ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби на три роки з 31.08.2016 по 31.08.2019, з 31.08.2016 зараховано до списків особового складу, та на всі види забезпечення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.08.2021 № 249 ОСОБА_1 , який звільнений наказом військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 16.08.2021 № 191-РС у запас відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), з 30.08.2021 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08.03.2023 у справі № 360/494/22 відповідачем 31.10.2023 здійснено виплату позивачу індексації грошового забезпечення.

З посиланням на норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та вказуючи, що відповідач при невиплаті індексації позивачу діяв в межах повноважень, оскільки розпорядником не виділялися кошти для виплати індексації з 2016 по 2018 рік, тому виплата індексації за попередні періоди можлива лише на підставі рішення суду після виділення таких коштів, останній просить відмовити в задоволенні позову.

05.02.2024 представник позивача до суду подав відповідь на відзив, в якому щодо суті позовних вимог зазначив, що відповідач у відзиві на позовну заяву не зазначає обґрунтованих підстав чи обставин, які унеможливили виплату позивачу саме середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає лише про не виділення розпорядником коштів для виплати індексації з 2016 по 2018 рік та про те, що порядком не передбачена виплата індексації за попередні роки. Однак, вказане не стосується даного предмету спору.

Разом з тим, представник позивача вказує, що відсутність фінансування не звільняє відповідача від обов`язку здійснити розрахунок при звільненні позивача та від відповідальності у разі порушення такого обов`язку виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 05.12.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 14.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, витребувано необхідні докази.

Ухвалою суду від 28.12.2023 до матеріалів справи долучено копію картки платника податків ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 17.01.2024 повторно витребувано у відповідача необхідні для розгляду справи докази.

Ухвалою суду від 29.01.2024 у відповідача втретє витребувано докази.

Ухвалою суду від 06.02.2024 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про не врахування відзиву на позовну заяву при розгляді справи, продовжено строк на подання відзиву на позовну заяву та долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву військової частини НОМЕР_1 і додані до нього документи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) в період з 31 серпня 2016 року по 30 серпня 2021 року проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), що підтверджується копією паспорта громадянина України, картки платника податків та довідкою відповідача від 18.01.2024 № 1/57.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.08.2021 № 249 позивача, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2021 № 191-РС відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), з 30 серпня 2021 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. У Збройних Силах з 31.08.2016 по 30.08.2021.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08.03.2023 у справі № 360/494/22, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, за період з 01 березня 2018 року по 30 серпня 2021 року включно у фіксованому розмірі, обрахованому відповідно до абзаців четвертого, шостого пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 31 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, а за період з 01 березня 2018 року по 30 серпня 2021 року включно у фіксованому розмірі, обрахованому відповідно до абзаців четвертого, шостого пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Рішення суду набрало законної сили 08.04.2023.

Згідно з довідкою відповідача від 18.01.2024 № 1/57, 31.10.2023 зараховано на картковий рахунок позивача згідно рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08.03.2023 у справі № 360/494/23 індексацію грошового забезпечення, із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, за період з 31.08.2016 по 28.02.2018 у сумі 63633,54 грн без відрахування податків.

Разом з тим, відповідно до квитанції АТ «Державний ощадний банк України», доданої до позову, 31.10.2023 на картковий рахунок ОСОБА_1 зараховано 62708,59 грн із призначенням платежу: «ZARAKHUVANNIA ZAROBITNOI PLATY#605#ЗАРАХ.НА КАРТ.РАХУНОК ІНДЕКСАЦІЇ ГЗ З 31.08.2016-30.08.2021 РР.ДЕРЕВЕНКУ С.К./$СПР.360/494/22 ВІД 08.03.2023Р., ЛОАС».

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 про доходи від 18.01.2024 № 1/58 позивачу у червні 2021 року (30 діб) нараховано 12719,16 грн, у липні 2021 року (31 доба) 12843,78 грн; середньомісячний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2 місяці перед звільненням становить 12781,47 грн, а середньоденний за цей же період 419,06 грн.

Факт затримки розрахунку при звільненні позивача, а також тривалість цього періоду підтверджуються відповідачем та відповідними доказами, тому встановлені обставини справи не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для звільнення від доказування.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Питання проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством. Соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей регулюється Законом України від 20 грудня 1999 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до абзацу першого та другого пункту 242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З аналізу викладеного вбачається, що при звільненні з військової служби та виключенню зі списків особового складу військової частини із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, без проведення остаточного з ним розрахунку, можливе лише за його письмовою згодою.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та частини 2 статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Подібний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18, від 28.01.2021 у справі № 240/11214/19 та від 24.06.2021 у справі № 160/12817/19.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених норм трудового законодавства випливає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 у справі № 320/1263/19.

Разом з тим, Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, з 19.07.2022 у разі затримки виплати належних сум при звільненні, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.

Позивач просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2021 по 31.10.2023.

Суд зазначає, що день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 821/1226/16).

Як вказувалось, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.08.2021 № 249 позивача з 30 серпня 2021 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Саме в цей день на підставі статті 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому при звільненні. А тому строк затримки по виплаті грошового забезпечення слід рахувати з 31.08.2021 (оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат) по 30.10.2023 (оскільки погашення заборгованості відбулося 31.10.2023).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100 у редакції, яка діє на час вирішення спору).

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абзаців першого - четвертого та сьомого пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Абзацами третім-п`ятим пункту 4 Порядку № 100 передбачено, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до абзаців першого-третього пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Розраховуючи розмір середньоденного грошового забезпечення позивача суд враховує таке.

Як уже вказувалось, згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 про доходи від 18.01.2024 № 1/58, позивачу за два місяці перед звільненням нараховано, зокрема, у червні 2021 року - 12719,16 грн, у липні 2021 року 12843,78 грн; середньомісячний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2 місяці перед звільненням становить 12781,47 грн, а середньоденний за цей же період 419,06 грн.

Разом з тим, відповідно до картки особового рахунку ОСОБА_1 за 2021 рік, складеної в розрізі щомісячних видів нарахувань та утримань, позивачу у червні 2021 року (31 день) нараховано 13498,76 грн, у липні 2021 року (30 днів) 12719,16 грн, що не відповідає розміру грошового забезпечення, вказаного у зазначеній довідці відповідача за ці місяці.

Тому суд не погоджується з розрахунками відповідача, наведеними у довідці від 18.01.2024 № 1/58, згідно з якими середньоденний розмір грошового забезпечення становить 419,06 грн та бере до уваги саме відомості, які містяться у картці особового рахунку позивача за 2021 рік, в якій відображені види щомісячних складових грошового забезпечення позивача та суми нарахованих платежів та утримань.

Враховуючи відомості картки особового рахунку ОСОБА_1 за 2021 рік, середньоденний розмір грошового забезпечення останнього становить 429,80 грн (13498,76 + 12719,16 / 61).

Судом визначено, що період затримки розрахунку з 31.08.2021 (день наступний за днем звільнення) по 30.10.2023 (останній день затримки перед останньою виплатою) становить 791 календарний день.

Однак, враховуючи обмеження встановлене статтею 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 31.08.2021, але не більш як за шість місяців, що становить 182 календарних дні, тобто з 31.08.2021 по 28.02.2022.

Відповідно, середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, в арифметичному обчисленні складає 78223,60 грн (середньоденне грошове забезпечення 429,80 грн х 182 календарних дні).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц розглянула питання визначення пропорційного та співмірного розміру коштів, які підлягають стягненню з роботодавця у зв`язку з несвоєчасними виплатами працівникам.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд зазначив, що необхідно враховувати наступне: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховний Суд, прийшов до висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про виплату належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Водночас, із прийняттям Закону України № 2352-IX від 01.07.2022, законодавець з метою забезпечення справедливого балансу між інтересами робітника та роботодавця на законодавчому рівні закріпив обмеження розміру відшкодування середнього заробітку визначивши його не більшим такої виплати більш ніж за шість місяців.

Така позиція у повній мірі відповідає правовим висновкам Верховного Суду стосовно необхідності обмеження розміру відшкодування середнього заробітку, що сформовані при попередньому правовому регулюванні, коли період відшкодування не обмежувався жодним строком та визначався як проміжок часу між днем звільнення та днем фактичного проведення виплати всіх належних позивачам при звільненні сум, порушуючи справедливий баланс між інтересами працівника та роботодавця, оскільки суми середнього заробітку в деяких випадках суттєво, а інколи і в рази, перевищували суми заробітної плати, що неправомірно не були виплачені на день звільнення.

Згідно з карткою особового рахунку ОСОБА_1 за 2021 рік, останньому в серпні (місяць звільнення) 2021 року нараховано до виплати 12651,12 грн, крім цього у вересні (наступному місяці після звільнення) 2021 року 59614,93 грн. Отже, при звільненні позивачу нараховано до виплати 72266,05 грн (12651,12 + 59614,93).

З матеріалів справи суд встановив, що не виплачена відповідачем при звільненні позивача сума індексації грошового забезпечення склала 62708,59 грн.

Відтак, відповідач при звільненні повинен був виплатити позивачу 134974,64 грн (72266,05 грн + 62708,59 грн).

Частка суми індексації грошового забезпечення пропорційно становить 46,46% (62708,59 грн / 134974,64 грн х 100%) від загальної суми грошового забезпечення, що підлягала виплаті.

Розмір середнього грошового забезпечення позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців складає 78223,60 грн, отже 46,46% від цієї суми 36342,68 грн (78223,60 грн х 0,4646).

З урахуванням вказаного, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну та з врахуванням принципу співмірності становить 36342,68 грн.

Аналогічне обчислення середнього грошового забезпечення наведено Першим апеляційним адміністративним судом у постанові від 21.12.2023 у справі № 200/2177/23.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022 у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Ефективно працююча система суб`єктів владних повноважень (головним чином, органів виконавчої гілки влади та органів місцевого самоврядування) є тим механізмом, який ефективно захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, що мінімізує можливість виникнення спорів у публічно-правовій сфері та, відповідно, робить непотрібним звернення до адміністративного суду; частина друга статті 2 КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист та зобов`язує, у разі порушення таких прав, свобод чи інтересів, поновити їх до моменту ініціювання особою судового провадження.

При цьому адміністративний суд, зберігаючи самостійність і незалежність, діє не відособлено, а разом із законодавчою та виконавчою гілкою влади, які приймають власні рішення (обов`язкові до виконання), а також володіють гарантованою Конституцією України власною незалежністю та компетентністю[…].

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постановах від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22.

Враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи статті 9 КАС України, керуючись пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 № 13 та постановою Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 420/20192/21 суд вважає, що належним способом захисту є саме стягнення відповідної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У вказаній постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 420/20192/21 зазначено: «24. … питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

25. При цьому правило щодо визначення судом розміру відшкодування за статтею 117 КЗпП України є однаковим в обох випадках, оскільки стягнення з роботодавця на користь працівника конкретної суми середнього заробітку є належним й ефективним способом захисту його порушених трудових прав, який застосовується при вирішенні й інших трудових спорів (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час невиконання рішення суду тощо) та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду, в тому числі його примусове виконання державною виконавчою службою, й запобігти виникненню нового спору щодо суми відшкодування.».

Тому, належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача буде стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2021 по 30.10.2023 в сумі 36342 (тридцять шість тисяч триста сорок дві) гривні 68 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити через неналежність обраного представником позивача способу судового захисту та його невідповідність об`єкту порушеного права.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, потрібно наголосити, що суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а).

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною восьмою статті 139 КАС України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивач при зверненні до суду з позовом сплатив 858,88 грн судового збору.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, судові витрати, понесені позивачем належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в сумі 858,88 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Джумелі Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 , місцезнаходження: Луганська область, Сєвєродонецький район, селище міського типу Мирна Долина) про визнання бездіяльності щодо затримки розрахунку при звільненні протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 серпня 2021 року по 30 жовтня 2023 року в сумі 36342 (тридцять шість тисяч триста сорок дві) гривні 68 копійок з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 858,88 грн (вісімсот п`ятдесят вісім гривень 88 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 08.02.2024.

Суддя О.М. Качанок