Справа № 280/1906/23
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2024-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 280/1906/23

адміністративне провадження № К/990/2683/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у справі №280/1906/23 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Запорізької обласної прокуратури (далі - відповідач), у якому з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог та про зміну предмета позову, просив:

- зобов`язати відповідача нарахувати на його користь заробітну плату для оплати за період тимчасової непрацездатності на загальну суму 6131,16 грн та виплатити 5735,52 грн;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку для оплати за період тимчасової непрацездатності при звільненні з 13 грудня 2022 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 594,89 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року, відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Ця касаційна скарга подана на підставі пунктів 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

При цьому зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Спірні правовідносини у цій справі стосуються зобов`язання відповідача нарахувати на користь позивача заробітну плату для оплати за період тимчасової непрацездатності, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року (далі - Закон № 1105-XIV, в редакції Закону України від 21 вересня 2022 року № 2620-IX).

Так, відповідно до вказаної норми підставою для призначення допомоги, зокрема, по тимчасовій непрацездатності є сформований на основі медичного висновку про тимчасову непрацездатність листок непрацездатності.

Водночас питання наявності підстав для виплати позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності не є спірним у межах цієї справи, як і права на таку допомогу. Так, судами у цій справі встановлено, що період тимчасової працездатності позивача з 07 грудня 2022 року по 12 грудня 2022 року підтверджується сформованими у електронній системі лікарем двома листками непрацездатності (№ 5432247-1 з 07 по 09 грудня 2022 рокута № 5475043-1 з 10 по 12 грудня 2022 року). Відповідні виплати позивачу здійснено відповідачем: за лікарняними листами № 5432247-1, № 5475043-1 у сумі 329,70 грн, з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, 31 січня 2023 року (у день виплати заробітної плати за січень 2023 року); за лікарняним листом № 5475043-1 у сумі 65,94 грн, з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, була здійснена 26 січня 2023 року - після надходження грошових коштів від Пенсійного фонду.

Як установлено судами попередніх інстанцій, спірними питаннями у цій справі є: 1) розмір нарахованих відповідачем сум допомоги по тимчасовій непрацездатності, а саме застосованого при їх обрахунку розміру середньоденної заробітної плати позивача (65,94 грн замість 594, 89 грн); 2) порушення відповідачем строків нарахування та виплати вказаних коштів, а саме невиплата їх у день звільнення позивача 17 грудня 2022 року, що передбачено статтею 116 КЗпП України.

Беручи до уваги наведене та встановлені судами попередніх інстанцій обставини посилання позивача на необхідність формування Верховним Судом у цій справі висновків щодо застосування частини першої статті 23 Закону № 1105-XIV, якою визначено перелік документів, необхідні для призначення страхових виплат за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, є необґрунтованими.

До того положення цієї статті не впливають на правозастосування статті 116 КЗпП України, яка встановлює обов`язок роботодавця при звільненні працівника виплатити в день його звільнення всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації та про порушення якого стверджує позивач, звертаючись до суду із цим позовом про стягнення з органу прокуратури середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

У касаційній скарзі скаржник також посилається на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду викладені у постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 404/3447/17, від 07 квітня 2020 року у справі №591/1079/19, від 31 січня 2018 року у справі №803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі №823/244/16, від 08 жовтня 2019 року у справі №823/263/16, від 11 серпня 2021 року у справі №640/9375/20, від 08 червня 2023 року у справі №580/1267/21, від 15 червня 2023 року у справі №560/2807/20, а також постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Так, скаржник вказує, що у наведених постановах Верховний Суд сформував висновки щодо застосування статей 116 та 117 КЗпП України, зокрема і щодо обов`язку роботодавця виплатити у день звільнення всі належні працівнику суми, в тому числі і допомогу по тимчасовій непрацездатності за перші п`ять днів непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця та у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що грошові кошти за листами непрацездатності були сплачені позивачу після звільнення 26 січня 2023 року та 31 січня 2023 року. При цьому, позивача звільнено з посади 13 грудня 2022 року, а відповідно до листків непрацездатності він перебував на лікарняному у період з 07 грудня по 12 грудня 2022 року, тобто по день звільнення, що виключало можливість виплати роботодавцем допомоги по тимчасовій непрацездатності саме в день звільнення.

Крім того, суди попередніх інстанцій зауважили, що відповіднодо статті 32 Закону № 1105-XIV документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Випадків, за яких роботодавець зобов`язаний здійснювати відповідні виплати без участі Фонду законом не визначено, а процедура нарахування і виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, а також джерела її виплати чітко визначено законодавством.

При цьому, судами попередніх інстанцій, було враховано висновки Верховного Суду викладені у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 809/575/16 (№ К/9901/12190/18) де Суд зазначив, що виплати допомоги по тимчасовій непрацездатностіврегульовані спеціальним Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким чітко регламентована «незалежність» останніх від дати звільнення, а тому віднесення такиї виплат до виплат при звільненні, передбачених статтею 116 КЗпП України, є безпідставним.

У контексті доводів касаційної скарги щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у справах № 404/3447/17 та № 591/1079/19 необхідно зазначити, що положення Закону № 1105-XIV на момент вирішення вказаних справ діяли в редакції до змін, внесених Законом України від 21 вересня 2022 року № 2620-IX.

При цьому у справі № 404/3447/17 судом касаційної інстанції було встановлено, що позивача було звільнено 04 травня 2017 року, на лікаряному він перебував з січня 2017 по квітень 2017 року, а тому такі кошти відносяться до виплат, які належали працівнику при звільненні та у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

У справі № 591/1079/19 суд касаційної інстанції установив відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України, оскільки частина допомоги у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності була виплачена позивачу після перерахування коштів Фондом на рахунок відповідача.

Натомость у цій справі позивач перебував на лікарняному по день звільнення, що, як зауважили суди попередніх інстанцій, виключало можливість виплати роботодавцем допомоги по тимчасовій непрацездатності саме в день звільнення (13 грудня 2022 року).

Таким чином висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 404/3447/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 591/1079/19 не можуть слугувати прикладом правильного застосування норм матеріального права у цій справі.

Варто також зауважити, що у цій справі листки непрацездатності сформовані у електронній системі відповідно до Порядку видачі (формування) листків непрацездатності в Електронному реєстрі листків непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 2021 року № 1234, який визначає механізми їх видачі (формування) в Електронному реєстру листків непрацездатності.

Так, згідно з пунктом 3 розділу ІІ вказаного Порядку дати відкриття та закриття листка непрацездатності відповідають датам початку строку дії та закінчення строку дії медичного висновку, на підставі якого сформований цей листок непрацездатності. Листок непрацездатності вважається виданим через сім днів після дати закриття листка непрацездатності та набуває статусу «готовий до сплати (виданий)».

У чому полягає неправильне застосування положень статей 116 та 117 КЗпП України з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини цієї справи та правове регулювання спірних правовідносин, у касаційній скарзні належних доводів та аргументів скаржник наводить.

У справах №823/276/16, № 640/9375/20, №580/1267/21, №560/2807/20 судом касаційної інстанції було встановлено, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі відповідно до статті 44 КЗпП України, а невиплата йому такої допомоги зумовлює відповідальність відповідача, передбачену статтею статті 117 КЗпП України, у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З огляду на наведене, обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах №404/3447/17, № 591/1079/19, №823/276/16, № 640/9375/20, №580/1267/21, №560/2807/20 не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постановах не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній з вказаних справ зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанції у цій справі та наведеним скаржником судовими рішеннями суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів обох інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

При цьому, суд касаційної інстанції звертає увагу, що в попередній ухвалі Верховного Суду від 22 грудня 2023 року про повернення касаційної скарги скаржнику надавалися вичерпні роз`яснення щодо зазначення підстав касаційного оскарження та умов за яких подається касаційна скарга на підставі визначених частиною четвертою статті 328 КАС України пунктів.

Однак при поданні цієї касаційної скарги скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у справі №280/1906/23 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько