Справа № 520/6085/23
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2024-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Шевченко О.В.

09 лютого 2024 р. Справа № 520/6085/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою представника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

21.03.2023 представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Річко О.О. звернулась до суду з позовною заявою до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі ГУ ДМС України в Харківській області, контролюючий орган), у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління ДМС України в Харківській області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Управління ДМС України в Харківській області прийняти заяву громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ( далі Закон України № 3671-VI) та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649) та надати рішення за результатами розгляду заяви.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначила, що відповідачем протиправно не приймалась її заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішення за результатами розгляду заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначила, що відповідно до положень ч. 6 ст. 5 Закону України № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту , за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінились.

Отже, лише передбачені ч. 6 ст. 5 Закону України № 3671-VI обставини є такими, що передбачені законом, для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Посилається на те, що відповідно до підпункту «е» пункту 5.1. Правил № 649 після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Відсутність належним чином оформленого рішення відповідача про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не зважаючи на факт як особистого подання заяви, так і надіслання письмового звернення разом з копією заяви, свідчить про те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.

Зазначає, що відповідач розглянув заяву анкету не відповідно до спеціальної процедури, передбаченої Законом України № 3671-VI та відповідно до Правил № 649.

Форма «відмови», яка викладена у відповіді відповідача не передбачена ані Законом України № 3671-VI, ані Правилами № 649.

З огляду на зазначене позивачка вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Просила врахувати під час розгляду справи правову позицію викладену Верховним судом в постановах від 10.09.2021 по справі № 120/192/20-а, від 20.01.2020 по справі № 815/4355/17, від 24.04.2020 по справі № 820/6354/16, від 17.12.2020 по справі № 420/3258/19, від 31.03.2021 по справі № 520/12239/19.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову, відповідач зазначив, що у дозволений проміжок часу після прибуття до України за захистом Шевельова Д.В. не зверталась, чим порушила порядок та строк звернення за захистом в Україні, та має нести відповідальність відповідно до ст. 203 КУпАП.

Посилається на те, що прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається відповідно до частини шостої статті 5 Закону України № 3671-VI, за умови дотримання заявником порядку звернення із заявою, передбаченого законодавством.

Звертає увагу, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України.

Також зазначає, що згідно з позицією УВКБ ООН щодо повернення в Україну за березень 2022 «за нинішніх обставин УВКБ ООН не вражає Україну «безпечною країною походження. Держави мають виключити Україну зі списків «безпечних країн походження». Останнє свідчить, що УВКБ ООН не розглядає можливим повернення осіб на територію України поки триває військова агресія Російської Федерації. А також, робить недоречним надання Україною міжнародного захисту іноземним громадянам та особам без громадянства у зв`язку з неможливістю надати їм ефективний захист, гарантувати збереження життя та здоров`я, свободу та відсутність негідного поводження тощо в умовах війни.

Вказує, що відповідачем по справі було розглянуто звернення позивачки від 21.02.2023 щодо наміру бути визнаним біженцем у порядку встановленому Законом України «Про звернення громадян» та надано відповідь листом від 01.03.2023 № 6301.8.4-3411/63.3-23. Також було зазначено, що відповідно до статті 26 Закону України № 3671-VI ГУ ДМС у Харківській області прийнято рішення від 16.02.2023 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, та зобов`язано позивачку покинути добровільно територію України у термін до 15.03.2023.

Таким чином, твердження позивачки щодо бездіяльності та не правомірності дій відповідача спростовуються вищевказаними обставинами.

Вказує, що ураховуючи викладену інформацію відповідачем жодним чином не вчинялась бездіяльність, щодо неприйняття заяви позивачки, навпаки відповідачем було зроблено усі необхідні дії відповідно до чинного законодавства та у відповідності до ситуації, яка склалась наразі в Україні.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.06.2023 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС України в Харківській області, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України № 3671-VI та Правилами № 649.

ГУ ДМС України в Харківській області зобов`язано прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України № 3671-VI та Правилами № 649.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом у порядку визначеному Законом України № 3671-VI та Правил № 649, суд першої інстанції, виходив з того, що надана відповідачем відповідь на заяву позивачки від 21.02.2023 не є рішенням, прийнятим у формі, передбаченій вказаними вище нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене, з метою відновлення прав та інтересів позивачки, за захистом яких він звернувся до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, суд дійшов висновку, що належним способом захисту буде зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо прийняття або відмови у прийнятті заяви позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України № 3671-VI та Правил № 649.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неприйняття заяви позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та про зобов`язання відповідача прийняти заяву, суд першої інстанції виходив з їх передчасності, оскільки відповідно до положень Закону України № 3671-VI та Правил № 649 заява приймається або у прийнятті такої заяви відмовляється відповідним рішенням про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту або про відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проте, станом на час звернення позивачки до суду з даним позовом таке рішення відповідачем не приймалося.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Аргументи, наведені контролюючим органом в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Річко О.О., просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, обґрунтовуючи таке прохання доводами, які фактично аналогічні наведеному у позовній заяві.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судовим розглядом справи встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорта № НОМЕР_1 , виданого 26.12.2014 (а.с. 11-14).

В позовній заяві представник позивачки зазначає, що 16.02.2023 та 17.02.2023 (повторно) вона звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та із анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом із заявою позивачкою було надано додаткові документи, зазначені в додатках до такої заяви.

Проте, подані документи ГУ ДМС України в Харківській області прийнято не було, письмової відповіді їй також не надано.

21.02.2023 ОСОБА_1 втретє звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області особисто подавши заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки в країні свого походження їй загрожує переслідування та жорстоке поводження за її політичні погляди та за допомогу постраждалим жителям України в результаті повномасштабного вторгнення рф на територію України (а.с. 90-95).

Листом від 01.03.2023 № 6301.8.4-3411/63.1-23 «Про розгляд звернення» ГУ ДМС України в Харківській області на вказану заяву повідомило, що ГУ ДПС України в Харківській області розглянуто звернення від 21.02.2023 щодо наміру бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1096 № 393/96-ВР (а.с. 88-89).

В листі зазначено, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України № 2102-IX, у зв`язку із повномасштабною збройною агресією зі сторони російської федерації.

Вказано, що відповідно до позиції Управління Верховного комісара ООН у справах біженців щодо України від березня 2022, останнє не вражає Україну «безпечною країною походження» та рекомендує направляти іноземців, які проживали на території України і не встигли подати заяви про надання міжнародного захисту, для проходження національної процедури надання захисту в третій безпечній країні.

Також зазначено, що відповідно до листів Управління СБУ України в Харківській області від 18.08.2022 та від 01.02.2023, та від 01.02.2023, на даний час є недоцільним прийом та провадження за правами щодо легалізації в Україні громадян російської федерації. Статтею 9 Конвенції про статус біженців 1951, до якої Україна приєдналася 10.01.2002, визначено, що ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясовує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки.

Також позивачці повідомлено, що відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI, ГУ ДМС у Харківській області прийнято рішення від 16.02.2023 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, та зобов`язано покинути територію України у термін до 15.03.2023.

З вказаної відповіді встановлено, що розгляд заяви позивачки про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, розглянуто в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Як вбачається з матеріалів справи позивачка також зверталась до Уповноваженого ВРУ з прав людини із зверненням щодо можливих порушень конституційних прав та свобод працівниками територіального підрозділу ДМСУ в Харківській області при вирішені питання отримання ним статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, на яке представник Уповноваженого ВРУ з прав людини надав відповідь № 12672.4/Ш-7119.3/23/44.1 від 10.03.2023 (а.с. 68-69).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду такої заяви в порядку, передбаченому Законом України № 3671-VI, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 і Протоколу щодо статусу біженців 1967 та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина шоста статті 5 Закону України № 3671-VI).

Приписами статті 7 Закону України № 3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з пунктом 2.1 Правил № 649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференцзв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пункту 2.2 Правил № 649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Згідно з пунктом 2.4 Правил № 649, у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3);

під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

У разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4). Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України № 3671-VI, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Матеріалами справи підтверджено, що 21.12.2023 ОСОБА_1 особисто звернувся до ГУ ДМС у Харківській області із заявою, в якій просила надати їй статус біженця (а.с. 90-95).

Вказану заяву відповідачем було розглянуто в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», про що безпосередньо зазначено у листі ГУ ДМС у Харківській від 01.03.2023 № 6301.8.4-3411/63.1-23 (а.с. 88-89).

Разом з цим, чинним законодавством визначено наступні варіанти поведінки суб`єкта владних повноважень, до якого надійшла заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме: прийняття територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом.

При цьому, після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Крім того, відповідно до статті 12 Закону України № 3671-VI, заявник має право оскаржити таке рішення до ДМС України, а також до суду.

Тобто, з наведеного слідує, що відповідач, розглядаючи заяву позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку, встановленому Законом України № 3671-VI допустив протиправну бездіяльність, що полягає у неприйнятті відповідного рішення у порядку, визначеному Законом України № 3671-VI, та за формою, встановленою Правилами № 649, за заявою громадянки російської федерації ОСОБА_1 від 21.02.2023.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в прийнятті такої заяви, у порядку, визначеному Законом України № 3671-VI та Правилами № 649.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 120/3657/20-а

Щодо рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову щодо зобов`язання ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України № 3671-VI та Правилами № 649, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» керуючись зазначеними положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судам слід ураховувати, що стаття 5 Закону не встановлює санкції за подання заяви про надання статусу біженця із зволіканням. У таких випадках на порушників можуть накладатися лише стягнення у вигляді штрафу, передбачені статтями 203 та 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (ті, що відповідають вимогам статті 31 Конвенції про статус біженців 1951 року). Неприйняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до розгляду та примусове повернення або примусове видворення заявника суперечитиме захисту фундаментальних прав, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року (стаття 33 «Невислання біженців»), а також Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (стаття 3 «Заборона катування»).

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Судом не надається в межах даної справи оцінка викладеним у заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обставинам, оскільки розгляд поданих позивачем до відповідача разом із заявою документів є дискреційними повноваженнями ГУ ДМС України в Харківській області.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що для належного та ефективного захисту порушених прав позивача та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, оскільки судом встановлено протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно зобов`язати відповідача прийняти рішення щодо прийняття або відмову у прийнятті заяви позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України № 3671-VI та Правилами № 649.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ГУ ДМС України в Харківській області про скасування судового рішення в частині, якою судом відмовлено в задоволені вимог адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки апеляційна скарга в цій частині не вмотивована та не містить доводів щодо неправомірності рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Інші доводи апеляційної скарги та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення, а рішення Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова