Справа № 525/429/22
Суддя: Прасол Я. В.
Дата ухвалення: 2024-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 525/429/22
Провадження №2-а/525/1/2024 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07.02.2024 селище Велика Багачка
Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі:
головуючої судді Прасол Я.В.,
секретаря судового засідання Хоменка М.М.,
з участю представника позивача адвоката Смірнова С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Смірнов Сергій Іванович, до поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №3 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області старшого сержанта поліції Балаклійця Максима Володимировича та Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,
12.07.2022 ОСОБА_1 через свого представника адвоката Смірнова С.І. звернулася до Великобагачанського районного суду Полтавської області з адміністративним позовом до поліцейського СРПП ВП №3 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області старшого сержанта поліції Балаклійця М.В., ГУНП в Полтавській області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Постанову вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Зазначає, що порушень ПДР вона не вчиняла, підстави для зупинки транспортного засобу були відсутні, а відповідно й були відсутні підстави перевіряти її документи. Зазначає, що була притягнута до адміністративної відповідальності через особисті неприязні відносини поліцейського ОСОБА_2 до неї.
З цих підстав позивач просила скасувати постанову серії БАБ №840574 від 09.02.2022 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 125, ч. ч. 1, 2 ст. 126 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 3400 грн., закрити провадження по справі.
У позові представник позивача також просив поновити позивачу строк на звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Справа була передана у провадження головуючої судді Прасол Я.В. 07.08.2023 після задоволення заяви позивача ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Ячала Ю.І. в адміністративній справі (а.с. 170)
Ухвалою від 08.08.2023 справу за позовом ОСОБА_1 було прийнято до розгляду та судове засідання у справі призначено на 15.08.2023 (а.с. 173). Розгляд справи неодноразово відкладався.
01.07.2022 та 24.03.2023 на адресу суду надійшли відзиви на позов відповідача ОСОБА_2 , у якому відповідач заявлені позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив залишити оскаржувану постанову в силі. В обґрунтування своєї позиції по справі посилався на те, що він 09.02.2022 перебував на чергуванні у складі ГРПП ВП №3, у ході якого було виявлено порушення позивачем ПДР, передбачене ст. 125 КУпАП, у зв`язку з чим, було зупинено транспортний засіб. Під час перевірки було встановлено, що термін дії посвідчення водія ОСОБА_3 закінчився 10.11.2020, також остання не мала полісу обов`язкового страхування наземного транспортного засобу, у результаті чого він, після роз`яснення прав, розглянув справу та виніс оскаржувану постанову (а.с. 20, 118).
22.08.2023 на адресу суду надійшов відзив відповідача ГУНП в Полтавській області, згідно якого відповідач просив адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилався на те, що заявлені до відшкодування судові витрати на надання правничої допомоги по справі є завищеними, такими, що не відповідають складності справи (а.с.203-207).
Відповідно до положень ч. 2 ст. 286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
03.11.2023 на виконання ухвали суду від 25.10.2023 представником позивача адвокатом Смірновим С.І. було подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду, згідно якого просив визнати поважними причини пропуску звернення до суду ОСОБА_1 та поновити строк на звернення до суду з даним позовом. В обґрунтування заявленого клопотання представник позивача посилався на те, що копію оскаржуваної постанови на місці її винесення позивачу вручено не було, її копія була направлена засобами поштового зв`язку та отримана останньою лише 21.02.2022. У цей же день позивач звернулася до адвоката Смірнова С.І., для отримання правової допомоги, останнім були направлені адвокатські запити до ВП №3 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області з метою зібрання доказів по справі, проте відповіді у строки встановлені в Законі надані не були. 24.02.2022 на всій території України було введено воєнний стан, що також безпосередньо вплинуло на пропуск строку на звернення до суду (а.с. 240-241).
Доводи позивача в цій частині не спростовані відповідачами, крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 під час прийняття оскаржуваної постанови працівником поліції були роз`яснені порядок та строки оскаржуваної постанови, а тому суд приходить до переконання, що клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом підлягає до задоволення.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Смірнов С.І. підтримав повністю заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові.
Відповідач поліцейський Балаклієць М.В. під час розгляду справи судом заперечував проти заявлених позовних вимог, винесену постанову вважав законною та обґрунтованою.
Під час розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, як свідок була допитана ОСОБА_4 , яка повідомила, що вона з ОСОБА_1 їхали до м. Миргорода, щоб остання замінила посвідчення водія, дату та час вона не пам`ятає. За кермом автомобіля була ОСОБА_1 , на повороті до селища Велика Багачка, їх зупинили працівники поліції. Спочатку, як тільки зупинили, вона чула ненормативну лексику, потім поліцейський увімкнув камеру та повідомив ОСОБА_1 , що вона не має права керувати транспортним засобом, що поліцейський говорив, що не світиться фара вона не чула. Автомобіль, яким керувала ОСОБА_1 належить чоловіку останньої.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача адвоката Смірнова С.І., відповідача ОСОБА_2 , свідка, дослідивши докази, оцінивши їх у сукупності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Елементами верховенства права є принцип рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці. Принцип правової визначеності означає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями.
КУпАП закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. У сукупності з конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту особи.
У наведених положеннях КУпАП визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою забезпечення права на захист та запобіганню безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.
Згідно зі ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до ЗУ "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п. 2.1 а Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно ч. ч. 1, 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії. Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.
Частиною 2 ст. 126 КУпАП встановлено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.
Відповідно до п. 2.1 ґ ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Згідно п. 13.1 ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто кер ують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.
Тобто, лише особа, яка має відповідний статус, визначений положеннями п. 13.1 ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та особисто керує транспортним засобом звільняється від обов`язку страхувати свою цивільно-правову відповідальність, у цьому випадку вона має пред`явити уповноваженому поліцейському документ, що підтверджує її відповідний статус.
Частиною 1 ст. 126 КУпАП встановлено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.
Відповідно до п. 31.4.3 ПДР України, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам:
а) кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу;
б) порушено регулювання фар;
в) не горить лампа лівої фари в режимі ближнього світла;
г) на світлових приладах немає розсіювачів або використовуються розсіювачі і лампи, що не відповідають типу даного світлового приладу;
ґ) на розсіювачах світлових приладів нанесено тонування або покриття, що зменшує їх прозорість чи світлопропускання.
Статтею 125 КУпАП встановлено відповідальність за інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених статтями 121-128, частинами першою і другою статті 129, статтями 139 і 140 цього Кодексу.
У той же час ч. 1 ст. 121 КУпАП визначено відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.
Положеннями статті 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи про порушення правил дорожнього руху.
Статтею 248 КУпАП визначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Так, у матеріалах адміністративної справи наявні докази щодо події, яка мала місце 09.02.2022 за участі ОСОБА_1 , якими керувався відповідач при вирішенні питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення ч. ч. 1, 2 ст. 126 КУпАП. Так, з матеріалів справи об`єктивно встановлено, що станом на 09.02.2022 ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом (факт керування транспортним засобом визнається та не оспорюється позивачем та підтверджений у судовому засіданні показами свідка) не мала права на керування транспортними засобами та не мала чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Той факт, що термін дії посвідчення водія ОСОБА_1 закінчився визнається та не оспорюється стороною позивача, позивач у позові та свідок під час допиту в судовому засіданні зазначали, що ОСОБА_1 керувала автомобілем, їхала до територіального сервісного центру, щоб отримати нове посвідчення водія, бо термін старого закінчився, щодо страхування цивільно-правової відповідальності остання посилалася на те, що автомобіль належить її чоловіку, який має статус «учасника бойових дій», що не надає права іншим особам керувати вказаним транспортним засобом без наявності страхового поліса цивільно-правової відповідальності.
Щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ст. 125 КУпАП, то в цій частині суд вважає вину останньої недоведеною, зважаючи на наступне.
Зі змісту частини 1 статті 73 КАС України слідує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно оскаржуваної постанови поліцейський посилається на порушення ОСОБА_1 саме п. 31.4.3а, тобто кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу. При цьому матеріали справи не містять відомостей про те, які саме невідповідності зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу, поліцейський лише зазначає, що не працювала права фара. У постанові зазначається, що не працювала права фара, у той же час положеннями п. 31.4.3в встановлено заборону експлуатації транспортного засобу у той час, коли не горить лампа лівої фари в режимі ближнього світла.
На відеозаписі, який доданий до матеріалів справи та переглянутий судом у судовому засіданні, факт даного порушення не зафіксовано, поліцейський лише посилається на те, що не працює права фара, крім того, згідно відеозапису події, поліцейським дії ОСОБА_1 в цій частині були кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КУпАП, у той час, як у постанові зазначено порушення ст. 125 КУпАП.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
За нормою ч. 2 ст. 73 КАС України, яка визначає поняття належності доказів, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У ч. 3 ст. 286 КАС України визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у частині частини другої статті 2 КАС України не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за наявними критеріями.
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства.
З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що постанову БАБ №840574 від 09.02.2022 слід скасувати, а справу передати на новий розгляд.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 490/236/16-а.
Ухвалюючи дане судове рішення, суд керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Крім іншого позивач при зверненні до суду просила стягнути з відповідача понесені по справі судові витрати.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір відповідно до вимог Закону України "Про судовий збір" в розмірі 496, 20 грн. (а.с. 1), при поданні апеляційної скарги на ухвалу Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29.07.2022 позивачем було сплачено 2481 грн. судового збору (а.с. 43), при поданні апеляційної скарги на ухвалу Великобагачанського районного суду Полтавської області від 03.04.2023 позивачем було сплачено 2684 грн. судового збору (а.с. 124). Враховуючи те, що апеляційні скарги позивача були задоволені в повному обсязі, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача частини судових витрат понесених позивачем та компенсації їх за рахунок бюджетних асигнувань юридичної особи ГУНП в Полтавській області у розмірі 5413 грн. 10 коп.
Згідно ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Суд зазначає, що ст. 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 КАС України щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа N 810/4749/15) вказав, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа N 826/856/18) зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відтак, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Отже, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).
Статтею 19 Закону N 5076-VI визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до ст. 30 Закону N 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Верховним Судом, зокрема у своїх постановах від 27.06.2018 у справі №826/1216/16; від 17.09.2019 у справі №810/3806/18; від 31.03.2020 у справі №726/549/19, неодноразово висловлювалась правова позиція, згідно якої на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем до матеріалів справи подано: копію договору про надання правничої допомоги №10/2022 від 21.02.2022, копію додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №10/2022 від 29.07.2022; копію додаткової угоди №2 до договору про надання правової допомоги №10/2022 від 10.04.2023; копію додаткової угоди №3 до договору про надання правової допомоги №10/2022 від 15.07.2023; копії квитанції до прибуткового касового ордеру від 21.02.2022 на суму 5000 грн., від 29.07.2022 на суму 3000 грн., від 10.04.2023 на суму 3000 грн., від 15.07.2023 на суму 2500 грн. (а.с. 183 - 189); розрахунок витрат до договору №10/2022 про надання правової допомоги від 21.02.2022 (а.с. 35).
Згідно п. 1.1. Договору №10/2022 від 21.02.2022 Клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання щодо надання правничої допомоги та представництво інтересів Клієнтів в судах, органах прокуратури, органах внутрішніх справ, Державної виконавчої служби, Служби безпеки України, Фіскальної служби України та інших державних органів, органів місцевого самоврядування, у відносинах з організаціями та установами всіх форм власності, тощо. Відповідно до п. 3.1. Договору за надання правничої допомоги Клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 5000 грн. (а.с. 183-185).
Відповідно до розрахунку витрат до договору №10/2022 про надання правової допомоги від 21.02.2022, який датований 29.07.2022 Адвокатом були надані ОСОБА_1 наступні послуги: вивчення нормативно-правової бази, судової практики (в розрахунку 333,33 грн. за одне правопорушення, всього три адмінправопорушень) 2 год. на 1000 грн., збирання доказів, підготовка позовної заяви і подання позову до суду про визнання протиправною та скасування постанови серії БАБ №840574 3 год. на 1500 грн.; складання заяви про надання доказів понесення судових витрат, подання доказів оплати правничої допомоги 1 год. 500 грн.; підготовка до судового засідання та представництво в суді ( в розрахунку 2 засідання 1000 грн., всього на 5000 грн. (а.с. 35).
Згідно додаткової угоди №1 до Договору №10/2022 від 29.07.2022 Сторонами договору було узгоджено п. 1.1. Договору та викладено його у наступній редакції: Клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання щодо надання правничої допомоги та представництво інтересів Клієнтів в судах, органах прокуратури, органах внутрішніх справ, Державної виконавчої служби, Служби безпеки України, Фіскальної служби України та інших державних органів, органів місцевого самоврядування, у відносинах з організаціями та установами всіх форм власності, тощо також щодо апеляційне оскарження ухвали Великобагачанського районного суду від 29.07.2022 у Другому апеляційному адміністративному суді. Пункт 3.1. Договору викладено у редакції: За надання правничої допомоги Клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) в розмірі 5000 грн. (оскарження постанови серії БАБ №840574 від 09.02.2022 у Великобагачанському районному суді) та 3000 грн. (оскарження ухвали Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29.07.2022 у Другому апеляційному адміністративному суді) (а.с. 186).
Згідно додаткової угоди №2 до Договору №10/2022 від 10.04.2023 Сторонами договору було узгоджено п. 1.1. Договору та викладено його у наступній редакції: Клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання щодо надання правничої допомоги та представництво інтересів Клієнтів в судах, органах прокуратури, органах внутрішніх справ, Державної виконавчої служби, Служби безпеки України, Фіскальної служби України та інших державних органів, органів місцевого самоврядування, у відносинах з організаціями та установами всіх форм власності, тощо також щодо апеляційне оскарження ухвали Великобагачанського районного суду від 03.04.2023. Пункт 3.1. Договору викладено у редакції: За надання правничої допомоги Клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) в розмірі 5000 грн. (оскарження постанови серії БАБ №840574 від 09.02.2022 у Великобагачанському районному суді), 3000 грн. (оскарження ухвали Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29.07.2022 у Другому апеляційному адміністративному суді) та 3000 грн. (оскарження ухвали Великобагачанського районного суду Полтавської області від 03.04.2023 у Другому апеляційному адміністративному суді) (а.с. 187).
Згідно додаткової угоди №3 до Договору №10/2022 від 15.07.2023 Сторонами договору було узгоджено п. 1.1. Договору та викладено його у наступній редакції: Клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання щодо надання правничої допомоги та представництво інтересів Клієнтів в судах, органах прокуратури, органах внутрішніх справ, Державної виконавчої служби, Служби безпеки України, Фіскальної служби України та інших державних органів, органів місцевого самоврядування, у відносинах з організаціями та установами всіх форм власності, тощо також і щодо підготовки і подання заяви про відвід головуючого судді у справі. Пункт 3.1. Договору викладено у редакції: За надання правничої допомоги Клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) в розмірі 5000 грн. (оскарження постанови серії БАБ №840574 від 09.02.2022 у Великобагачанському районному суді), 3000 грн. (оскарження ухвали Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29.07.2022 у Другому апеляційному адміністративному суді), 3000 грн. (оскарження ухвали Великобагачанського районного суду Полтавської області від 03.04.2023 у Другому апеляційному адміністративному суді) та 2500 грн. (за підготовку подання заяви про відвід головуючого судді у справі та участь у судовому засіданні) (а.с. 188).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Щодо заявлених до відшкодування витрат понесених позивачем на надання правової (правничої) допомоги, суд враховує те, що дана справа є справою незначної складності, була розглянута судом у порядку спрощеного позовного провадження, є стала практика Верховного Суду у даній категорії справ, зважаючи на позицію сторони захисту, її значення для вирішення справи, з урахуванням положень ч. 2 ст. 77 КАС України, згідно якої, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, заявлені витрати на правничу допомогу адвоката не є співмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) під час розгляду даної справи в суді.
Відтак, зважаючи на правову позицію, висловлену Верховним Судом в постановах від 22 травня 2018 року у справі №826/8107/16 та від 28 травня 2019 року у справі №826/850/18 та враховуючи достатність та допустимість усіх наданих доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до переконання про наявність підстав для часткового задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 3000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Полтавській області на користь позивача.
Керуючись ст. 9, 77, 90, 139, 243-246, 255, 286 КАС України,
Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом про оскарження постанови про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №840574 від 09.02.2022.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №840574 від 09.02.2022 за ст. 125, ч. ч. 1, 2 ст. 126 КУпАП відносно ОСОБА_1 скасувати та надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань юридичної особи Головного управління Національної поліції в Полтавській області понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5413 (п`ять тисяч чотириста тринадцять) грн. 10 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три) тисячі гривень.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України судом зазначається повне найменування сторін:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: село Довгалівка, Миргородського району, Полтавської області, РНОКПП НОМЕР_2 ;

представник позивача: адвокат Смірнов Сергій Іванович, адреса: АДРЕСА_1 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2764 від 23.04.2019;

відповідач: Балаклієць Максим Володимирович поліцейський Сектору реагування патрульної поліції Відділення поліції №3 Миргородського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Полтавській області, службова адреса: вул. Шевченка, 103, селище Велика Багачка, Миргородського району, Полтавської області;

відповідач: Головне управління Національної поліції в Полтавській області, , юридична адреса: вул. Пушкіна, 83, м. Полтава.

Суддя Я.В. Прасол