Справа № 320/4053/22
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2024-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року м. Київ № 320/4053/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області, в якому просить суд:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області викладені в рішенні № 10 від 16.02.2022 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Чернігівській області призначити позивачу пенсію за віком із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи, а саме з 12.03.1987 по 13.02.1993, з урахуванням архівних довідок № 04-03/348, № 04-03/349, № 04-03/350, № 04-03/351 від 14.12.2021, виданих Яготинським міським трудовим архівом, з дати звернення позивача із заявою про призначення пенсії08.02.2022.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що пенсійним органом протиправно відмовлено у призначенні пенсії з підстав наявності недоліків оформлення трудової книжки та архівних довідок.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.07.2022 відкрито провадження в адміністративній справі, постановлено розглядати справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначив, що позивач звернувся з заявою про призначення пенсії за віком, згідно з поданими документами страховий стаж становив 27 років 3 місяців 27 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 12.03.1987 по 13.02.1993 відповідно до трудової книжки, оскільки розбіжність між датою прийняття та датою наказу про прийняття на роботу становить більше місяця. Стосовно вимоги про зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію за віком із включенням архівних довідок № 04-03/348, № 04-03/349, № 04-03/350, № 04-03/351 від 14.12.2021 вказано на її передчасність. Підстав для врахування заробітної плати згідно вказаних довідок немає, оскільки останні не були предметом розгляду при прийнятті оскаржуваного рішення, а враховуючи, що пенсія ще не призначена, порушене право позивача в цій частині позовних вимог відсутнє.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , досягнувши 60 річного віку, 08.02.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням від 16.02.2022 № 10 у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відмовлено.

У рішенні вказано, що вік заявника на дату звернення становить 60 років, необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - 29 років.Страховий стаж позивача становить 27 років 3 місяці 27 днів.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 12.03.1987 по 13.02.1993 відповідно до трудової книжки, оскільки розбіжність між датою прийняття та датою наказу про прийняття на роботу більше місяця. У довідках від 14.12.2021 № 04-03/348, № 04-03/349, № 04-03/350, № 04-03/351, виданих Яготинським міським трудовим архівом, по батькові зазначено не повністю. Роз`яснено, що для зарахування до страхового стажу періоду роботи з 12.03.1987 по 13.02.1993 необхідно надати уточнюючу довідку про період роботи з посланням на первинні документи.

Не погоджуючись з відмовою пенсійного органу у призначенні пенсії, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058)

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 637 у разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудовою стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно абзаців 1, 2, 4 пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада: характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи, первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції № 58усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 2.14Інструкції № 58у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства.

Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

У графі 3 пишеться: «Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво» із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у «Класифікаторі професій».

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301визначено, що за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбаченихзакономвипадках іншу відповідальність.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.

Трудова книжка колгоспника № 1488779 від 12.03.1987, видана ОСОБА_1 , містить такі записи:

№ 1 від 12.03.1987 «Зарахований в колгосп ім. Комінтерна на роботу та в члени колгоспу інжен.-електриком», підстава протокол № 16 від 09.09.1986;

№ 2 від 14.02.1993 «Рішенням загальних зборів колгоспників перейменовано колгосп ім. Комінтрену в Супоївське колективне с/г підприємство», підстава рішення загальних зборів від 11.02.1993.

На сторінці 19 трудової книжки зазначено відомості щодо участі в колективному господарстві:1986 рік 103 з 270 виходів трудового мінімуму; 1987 рік 312 з 270 виходів трудового мінімуму; 1988 рік 302 з 270 виходів трудового мінімуму; 1989 рік 310 з 270 виходів трудового мінімуму; 1990 рік 311 з 270 виходів трудового мінімуму; 1991 рік 304 з 270 виходів трудового мінімуму; 1992 рік 313 з 270 виходів трудового мінімуму; 1993 рік 310 з 270 виходів трудового мінімуму.

З наявних у матеріалах справи архівних довідок від 14.12.2021 № 04-03/348, № 04-03/349, № 04-03/350, № 04-03/351, отриманих з архівного фонду № 69 Дочірнього підприємства «Колос», вбачається, що ОСОБА_1 у 1996 1993 роках працював та отримував зарплату, розмір якої наведено помісячно.

Суд відмічає, що загальна сума людино-днів та виплаченої заробітної плати, що наведені у довідках, відповідають записам трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 12.03.1987.

Зазначення щодо позивача неповного імені, прізвища та по-батькові « ОСОБА_1 » або « ОСОБА_1 .» не перешкоджає ідентифікації особи.

Таким чином, записи трудової книжки містять всю інформацію про роботу позивача у спірний період.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що неточностіабо несвоєчасність записів наказів належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства, не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанов від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 72366973) та від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР -88814807).

Так, Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 72028704) зазначив, що в силу постанови Кабінету Міністрів №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 72608654) Верховний Суд зауважив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Крім того, у постанові від 11.11.2020 у справі № 677/831/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 92787211) Верховний Суд звернув увагу на те, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. При цьому витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу.

На підставі викладеного, суд вважає, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача.

Згідно зі статтею 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також: за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Виходячи з вищевикладеного, відповідач наділений Законом повноваженнями щодо перевірки наданих позивачем документів, зробити відповідні запити, витребувати необхідні підтверджуючі документи.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду доказів того, що ним вчинялися дії з метою з`ясування відповідності записів про роботу позивача у спірний період з метою усунення сумнівів щодо дійсності цього факту, зокрема, шляхом направлення запитів до колишнього роботодавця позивача або архівних установ задля перевірки обґрунтованості відповідних записів.

У зв`язку з цим, суд вважає, що записи у трудовій книжці разом з отриманими архівними довідками не викликають сумнівів щодо роботи позивача у спірний період з 12.03.1987 по 13.02.1993, а тому вказаний період відповідач був зобов`язаний зарахувати до стажу позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За таких обставин суд приходить до висновку, що для належного захисту прав позивача слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області № 10 від 16.02.2022 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком.

В той же час, на думку суду, не підлягає задоволенню сформульована позивачем вимога щодо «визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області, викладених в рішенні», оскільки права та інтереси позивача на належне пенсійне забезпечення порушуються саме рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області № 10 від 16.02.2022, а не діями як помилково зазначає позивач, відтак належним способом відновлення порушених прав є визнання зазначеного рішення судом протиправним та його скасування.

Стосовно зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду Україниу Чернігівській області призначити позивачу пенсію за віком із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи, а саме з 12.03.1987 по 13.02.1993 суд відмічає таке.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

У свою чергу згідно з п. 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням наведеного, за відсутності правової оцінки, наданої територіальним органом Пенсійного фонду України, щодо наявності усіх умов для призначення позивачу пенсії за віком (у цьому випадкущодо наявності у позивача достатнього страхового стажу), суд позбавлений у межах цієї справи можливості дійти висновку про наявність у позивача права на призначення вказаної пенсії. Саме до повноважень органів Пенсійного фонду України віднесено зарахування певних періодів трудової діяльності до страхового стажу особи для призначення пенсій, тоді як суд такі повноваження не може перебирати та здійснює лише функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення/відмову у призначенні пенсій.

Таким чином підстави для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком з дати звернення позивача із заявою про призначення пенсіївідсутні.

Разом з тим, суд, керуючись ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства Україниз метою ефективного захисту прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання вчинити дії належить задовольнити шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду Українив Чернігівській області повторно розглянути заяву від 08.02.2022 про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 12.03.1987 по 13.02.1993.

Беручи до уваги зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 Кодексу).

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 31.03.2022 № 42244367-1 ОСОБА_1 під час звернення до суду із цим адміністративним позовом сплатив судовий збір у загальній сумі 1984,90 грн. Враховуючи обсяг заявлених та задоволених позовних вимог суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача витрат по оплаті судового збору в зазначеному розмірі коштів повністю.

Керуючись статтями 9, 11, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255, 260 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області № 10 від 16.02.2022 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.02.2022 про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 12.03.1987 по 13.02.1993.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені ним судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1984,90 грн (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 90 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області (, адреса: 14005, м. Чернігів, вул. П`ятницька, 83-а).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.