Справа № 420/30557/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 загін морської охорони) (; адреса: провулок Лікарняний, 3, м. Білгород-Дністровський, 67707) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

07 листопада 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 загону морської охорони), в якій позивач просить суд:

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 загону морської охорони) в частині здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 допомоги для оздоровлення, які були виплачені у серпні 2015 року, у серпні 2016 року, у вересні 2017 року, передбачені ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» із врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, протиправною;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 загін морської охорони) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 допомоги для оздоровлення, які були виплачені у серпні 2015 року, у серпні 2016 року, у вересні 2017 року, передбачені ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» із врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 з урахуванням проведених виплат.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 17.11.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з жовтня 2012 року по 08 серпня 2021 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 загоні морської охорони). В ході вивчення особистих карток грошового забезпечення та архівних відомостей за 2015-2017 роки, отриманих представником позивача, встановлено, що відповідачем допомоги на оздоровлення за 2015-2017 роки були нараховані та виплачені без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 року.

Представник позивача звертає увагу, що 05 жовтня 2023 року ним через Урядовий контактний центр було подано звернення до відповідача з вимогою нарахувати та виплатити позивачу допомоги для оздоровлення на 2015-2017 роки із врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової винагороди, однак відповідачем у задоволені такої вимоги відмовлено.

За правовою позицією сторони позивача з посиланням на практику Верховного Суду ненарахування та невиплата ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення з врахуванням щомісячної додаткової винагороди свідчить про порушення прав позивача як військовослужбовця, тому позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Відповідач з позовом не погодився та у відзиві на позовну заяву зазначив, що ОСОБА_1 , перебуваючи на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , та отримуючи у 2015, 2016, 2017 роках допомогу на оздоровлення, передбачену ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», будучи обізнаним про суми нарахованих виплат допомоги на оздоровлення у зазначений період, будь-яких претензій щодо цих виплат протягом багатьох років, до листопада 2023 року, до військової частини НОМЕР_2 не мав, та у листопаді 2023 року, не погодившись із розміром нарахованих виплат допомоги на оздоровлення, отриманих у серпні 2015 року, серпні 2016, вересні 2017 року, звернувся до суду із зазначеною позовною заявою.

Відповідач з посиланням на наказ Міністерства внутрішніх справ України № 73 вважає, що ним правомірно не враховано при обрахунку розміру допомоги на оздоровлення такої складової грошового забезпечення як щомісячна додаткова винагорода.

Разом із відзивом на позовну заяву відповідачем подано до суду клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

28 листопада 2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій зазначалося, що застосовуючи Інструкцію МВС України № 73 слід враховувати, що при нарахуванні та виплаті підйомної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, потрібно керуватися пріоритетністю законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу. Відповідно при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.

У світлі обставин даної справи представник позивача наводить правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17 від 06.02.2019 року.

За таких обставин та аргументів, сторона позивача просить визнати необґрунтованими доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, а сам позов задовольнити повністю.

Разом із відповіддю на відзив представником позивача до суду надано заперечення щодо заяви про залишення позовної заяви без розгляду.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у спірний період ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом командиру НОМЕР_3 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України № 250-ОС від 06 серпня 2021 року капітана 2 рангу ОСОБА_1 , якого наказом Голови Державної прикордонної служби України від 09 липня 2021 року № 647-ОС призначено першим заступником командира загону начальником штабу НОМЕР_4 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, з 08 серпня 2021 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

05 жовтня 2023 року представником позивача ОСОБА_2 через Урядовий контактний центр до командира військової частини НОМЕР_2 було подано звернення, у якому викладено вимогу щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення за 2015-2017 роки із врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889.

Листом №11/С-233-234 від 25 жовтня 2023 року 23 загоном морської охорони Державної прикордонної служби України надано відповідь у якій вказано, що підстави для здійснення перерахунку допомоги для оздоровлення ОСОБА_1 за 2015-2017 роки з урахуванням виплат щомісячної грошової допомоги, відсутні.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо вірного обрахунку допомоги для оздоровлення за 2015-2017 роки, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Стосовно клопотання відповідача про залишення позовної зави без розгляду, суд керується наступним.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Так, виходячи із заявлених позовних вимог, суд констатує, що фактично спірним питанням у даній справі є стягнення на користь позивача належної заробітної плати, оскільки вказане слідує із предмету та підстав позову.

Водночас Кодекс адміністративного судочинства України не містить положень, які регулювали б строк звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду з позовом про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення службовця).

Враховуючи предмет спору, суд вважає, що спеціальною нормою, яка встановлює строк звернення до суду з цим позовом є ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Суд звертає увагу на те, що до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №260/3564/22 та від 19.01.2023 у справі №460/17052/21.

Водночас, враховуючи принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дія частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 28.09.2023 року у справі 140/2168/23.

З огляду на викладене, беручи до уваги вищенаведені правові висновки Верховного Суду та враховуючи те, що спір між сторонами стосується правовідносин, які мали місце в період, коли КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, то на думку суду, позивачем дотримано процесуальний строк звернення до суду з вищенаведених мотивів.

Таким чином, клопотання Військової частини НОМЕР_2 про залишення позову без розгляду задоволенню не підлягає, суд такі вимоги відхиляє за безпідставністю.

При вирішенні публічно-правового спору по суті спірних правовідносин, суд враховує наступне.

Суд зазначає, що у даній справі не є спірним питання щодо наявності або відсутності у позивача права на отримання допомоги для оздоровлення, натомість сторони висловили різні правові позиції щодо розміру належної допомоги, що і становить предмет цього спору.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону України № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 цього ж Закону до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, держава гарантує військовослужбовцю належне матеріальне грошове забезпечення при проходженні ним військової служби, враховуючи при цьому як звання та посаду, так і характер й інтенсивність службових обов`язків.

Частиною 4 статті 9 Закону № 2011-XII вказано, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Частиною 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

У частині 3 статті 15 Закону № 2011-XII зазначено, що військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Аналіз вищенаведених норм законодавства дозволяють суду зробити висновок, що кожен військовослужбовець має право на отримання грошової допомоги на оздоровлення, а Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями щодо встановлення розміру грошового забезпечення військовослужбовцям.

За змістом підпункту 1 та 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

військовослужбовців Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби):

з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Таким чином, суд констатує, що додаткова грошова винагорода є щомісячною, має постійний характер, а тому входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, що прямо слідує із наведених нормативних положень.

З архівних відомостей №10, 12, 15 та особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 судом встановлено, що за 2015-2017 року позивачу виплачувалася грошова допомога на оздоровлення, а також щомісячна додаткова грошова винагорода. При цьому, виходячи із змісту наявних в матеріалах справи доказів та наданих пояснень зі сторони відповідача по суті спірних правовідносин судом встановлено, що при обрахунку грошової допомоги на оздоровлення до її складу не входила щомісячна додаткова грошова допомога, що з огляду на наявне правове регулювання суперечить вимогам законодавства, а відтак доводи позивача знайшли своє підтвердження при розгляді цієї справи.

Разом із тим суд відхиляє твердження відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 02.02.2016 № 73 (чинної на час виникнення спірних правовідносин), якою визначено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат, оскільки виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд вважає, що до спірних правовідносин не має застосовуватися вказана Інструкція, оскільки її положення звужують обсяг встановлених Законом прав військовослужбовців.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021року у справі № 825/997/17 (провадження № 11-281апп21) наголосила, що встановлення підзаконним нормативно правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили.

Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 р. № 889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій", а не Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 02.02.2016 № 73.

Нормами Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено право військовослужбовців на виплату грошової допомоги на оздоровлення.

З огляду на зазначене до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 02.02.2016 № 73, в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховуються одноразові додаткові види грошового забезпечення, щомісячної додаткової грошової винагороди.

Відтак щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 р. № 889, до розміру грошового забезпечення позивача, з якого обраховується матеріальна допомога на оздоровлення у спірний період.

На підставі наведеного, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки він є належним чином мотивованим та обґрунтованим, а відповідачем не доведено правомірність своєї бездіяльності у спірний період щодо правильного обрахунку допомоги на оздоровлення позивачу.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, за наявного правового регулювання та встановлених обставин суд робить висновок, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні,

постанові або ухвалі.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 загін морської охорони) (; адреса: провулок Лікарняний, 3, м. Білгород-Дністровський, 67707) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 загін морської охорони) в частині вірного здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення, яка була виплачена у серпні 2015 року, у серпні 2016 року, у вересні 2017 року, передбаченої ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» із неврахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 загін морської охорони) () здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) допомоги на оздоровлення, яка була виплачена у серпні 2015 року, у серпні 2016 року, у вересні 2017 року, передбаченої ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» із врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, з урахуванням раніше проведених виплат.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян