Справа № 420/4261/21
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2024-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4261/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Одеської обласної прокуратури (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні;

- стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 24384 (двадцять чотири тисячі триста вісімдесят чотири) гривні 44 коп.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2020 року по день ухвалення судового рішення.

Також позивач просив покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він безперервно працював в органах прокуратури з 07 лютого 2003 року по 07 жовтня 2020 року.

Наказом виконувача обов`язків прокурора Одеської області від 17.08.2020 року №1624к позивача звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.08.2020 року на підставі рішення третьої кадрової комісії від 24.06.2020 року № 58. Станом на день винесення наказу та дати звільнення, вказаної в наказі позивач знаходився на лікарняному. В перший день виходу на роботу з лікарняного, 07 жовтня 2020 року, його було ознайомлено з наказом № 1624 к, рішенням третьої кадрової комісії від 24.06.2020 №58 та видано трудову книжку.

Позивач вказує, що згідно п. 2 вказаного наказу відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області наказано провести остаточний розрахунок та виплатити всі належні виплати при звільненні. Проте, остаточний розрахунок відділом фінансування та бухгалтерського обліку Одеської обласної прокуратури в день звільнення - 07 жовтня 2020 року, проведено не було.

Станом на день звернення до суду вимоги щодо нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні, передбаченої статтею 44 Кодексу законів про працю України відповідачем не виконані. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем порушено вимоги законодавства про оплату праці з підстав, передбачених статтею 116 КЗпП України, якою визначені строки розрахунку при звільненні, зокрема, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Позивач зазначає, що звільнення із займаної посади та органів прокуратури відбулося відповідно до пункту 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», який визначає як одну з підстав звільнення прокурора з посади - ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Водночас, аналогічну підставу звільнення працівника передбачено пунктом 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.10.2019 у справі № 826/10460/16, спеціальним законом не врегульовано питання звільнення працівників у випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Тому в разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

За вказаних обставин, на думку позивача застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення Кодексу законів про працю України. Отже, незалежно від вказівки в наказі про звільнення на п. 1 ч. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України прокурор, у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», вважається звільненим за вказаною нормою Кодексу з відповідними правовими наслідками для роботодавця. Такими наслідками, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 цього Кодексу, є виплата працівникові вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Будь-яких виключень із цієї норми чи особливостей її застосування ні Закон України «Про прокуратуру», ні Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не містять.

З огляду на викладене позивач вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні, що стало підставою звернення до суду з даним позовом.

19.03.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ Одеського окружного адміністративного суду, до розгляду справи № 420/4261/21 визначено суддю Цховребову М.Г.

Ухвалою суду від 24.03.2021 року зазначений адміністративний позов залишено без руху, позивачу встановлено 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

01.04.2021 року позивачем до суду подано заяву, з додатком, якими позивачем усунені недоліки позовної заяви.

Ухвалою від 06.04.2021 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження по справі № 420/4261/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

19.04.2021 року до Одеського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають та просить суд відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що підставою звільнення позивача є факт неуспішного проходження атестації, тому посилання позивача на те, що оскільки Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі сколоченням штатів, і тому піддягає застосуванню до спірних правовідносин Кодекс Законів про працю України, є безпідставними.

На думку відповідача, позивач помилково ототожнює звільнення з посади прокурора на підставі спеціального закону та розірвання трудового договору з працівником з ініціативи роботодавця у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідач вказує, що юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі п. 9 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» є наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації. Тобто цей юридичний факт (підстава) є відмінним від тих юридичних фактів (підстав), у зв`язку з якими ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. Аналіз положень цієї статті вказує на те, що відповідна виплата за своїм характером спрямована на захист трудових прав працівника, зокрема, при його звільненні з незалежних від нього обставин. Вихідна допомога виплачується з метою матеріальної підтримки особи, яка втрачає роботу та стабільний заробіток не за власним рішенням і настання таких подій може бути для неї неочікуваним та незапланованим. Натомість, позивача звільнено з посади прокурора та з органів прокуратури, як вже зазначалось, у зв`язку неуспішним проходженням атестації. Цей юридичний факт (підстава) є наслідком вільного волевиявлення позивача і результатом прийнятого ним рішення, тому є відмінним від тих юридичних фактів (підстав), з якими ст. 44 КЗпП України пов`язує виплату вихідної допомоги.

Також відповідач зазначає, що враховуючи факт подання позивачем заяви, відповідно до якої він є ознайомленим з умовами та порядком проходження атестації та погодився з ними, положення п. 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», п. 5 розділу II та п. 6 розділу ІІІ Порядку № 221, а також наявний прокурорський юридичний стаж - він є особою, яка належним чином повідомлена про наслідки неуспішного проходження атестації та свідомо обрав такий шлях, розуміючи, що за відсутності належного кваліфікаційного рівня його буде звільнено з посади та з органів прокуратури.

Крім того, відповідач зазначає, що процес атестації прокурорів відповідно до п.п. 11-13 Розділу II Прикінцеві і Перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» полягає у оцінці прокурорської компетентності, професійної етики прокурора, його доброчесності і за своєю процедурою, порядком та умовами повністю відрізняється від звільнення працівників у разі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників. За таких обставин пі юридичні підстави є різними за своєю суттю (змістом) та формою.

20.04.2021 року до Одеського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому сторона позивача заперечує проти доводів викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву та наполягає на задоволенні позовних вимог.

Крім того, представником позивача зазначено, що згідно Угоди № 03-07/21 від 17 березня 2021 року визначено фіксований розмір гонорару адвоката в розмірі 25000 (двадцять п`ять) тисяч гривень (п. 4.1. Угоди). Згідно акту здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) від 19 квітня 2021 року позивач прийняв надані послуги правової (правничої) допомоги по адміністративній справі № 420/4261/21 у фіксованому розмірі (гонорар) - 25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень, а тому просить суд витрати позивача на правову (правничу) допомогу покласти на відповідача за рахунок бюджетних асигнувань Одеської обласної прокуратури.

Розпорядженням Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2023 року № 440 призначено повторний автоматичний розподіл справи №420/4261/21.

07.09.2023 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ Одеського окружного адміністративного суду, до розгляду справи № 420/4261/21 визначено суддю Лебедєву Г.В.

Ухвалою від 11.09.2023 року Одеський окружний адміністративний суд прийняв до провадження справу №420/4261/21, ухвалив розпочати розгляд справи спочатку, здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання на 11.10.2023 року.

26.09.2023 року до Одеського окружного адміністративного суду від відповідача надійшли додаткові пояснення на позовну заяву, в яких, зокрема, зазначено, що звільнений працівник, розрахунки з яким не проведено у встановлені строки, має право на отримання від роботодавця компенсації у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку. Водночас, таке право звільненого працівника та відповідний обов`язок роботодавця не є абсолютним та залежить від вини останнього. Проте вина обласної прокуратури в даному випадку відсутня. Так, окрім вихідної допомоги, ОСОБА_1 виплачено усі належні суми під час розрахунку при звільненні. Зокрема, без безпідставних зволікань вчинено послідовні, активні дії, направлені на проведення розрахунку з позивачем у зв`язку із його звільненням. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати включено наступні види оплати праці: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Підставою для нарахування кожного з видів заробітної плати є відповідні їм первинні документи. Нарахування основної заробітної плати здійснюється на підставі таких первинних документів, як наказ про прийом на роботу та табелі використання робочого часу. Нарахування додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат здійснюють на підставі таких первинних документів, як наказ про преміювання, встановлення надбавок, доплат, надання відпустки тощо. Так, відділом фінансування та бухгалтерського обліку проведено повний розрахунок з позивачем при звільненні. Виплату вихідної допомоги при звільненні прямо не передбачено Законом України «Про прокуратуру» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ, які є спеціальними та якими врегульовано питання звільнення прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Більш того, відповідно до частини першої статті 89 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до пункту 1 статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, а відповідно до пункту 4 вказаної статті зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом Про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов`язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються. Отже, оскільки, ні чинним на час звільнення позивача законодавством, ні бюджетними асигнуваннями не було передбачено виплату звільненим працівникам вихідної допомоги, тому Одеська обласна прокуратура діяла в межах повноважень та у відповідності до чинного на той час законодавства, а тому й підстави для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Щодо стягнення витрат на надання правничої допомоги відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів розміру витрат на правничу допомогу та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, окрім угоди про надання правової допомоги та акту здачі-приймання виконаних робіт. Окрім цього, вказана справа жодного разу не слухалась у відкритому судовому засіданні, тобто адвокатом участь не забезпечувалась, а із процесуальних документів адвокатом підготовлено позов та відповідь на відзив, тому сума витрат у розмірі 25000,00 грн. не є співмірною із виконаною адвокатом роботою з представництва позивача у вказаній справі.

В судове засідання, призначене на 11.10.2023 року, з`явилися представники сторін.

Суд, ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 11.10.2023 року, відклав підготовче засідання на 15.11.2023 року.

В судове засідання, призначене на 15.11.2023 року, з`явилися представники сторін.

Ухвалою від 15.11.2023 року продовжив шістдесятиденний строк підготовчого провадження у справі №420/4261/21 на тридцять днів та відклав підготовче засідання на 29.11.2023 року.

29.11.2023 року до Одеського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких, зокрема, зазначено, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 у справі № 420/12089/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Третьої кадрової комісії від 24.06.2020 № 58 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації. Визнано протиправним та скасовано наказ №1624к від 17.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 , з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 в Одеській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області. Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 247 246,88 (двісті сорок сім тисяч двісті сорок шість) гривень, 88 копійок.

Також зазначено, що постановою КАС ВС від 28 квітня 2022 року у справі №420/12089/20: постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 змінено щодо мотивів задоволення позовних вимог, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови; змінено резолютивну частину постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 і викласти її абзац шостий в такій редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області»; у решті постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 залишено без змін.

Крім того, представник позивача вказує, що згідно оскарженого наказу №1624к від 17.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було останнім робочим днем ОСОБА_1 перед звільненням, у зв`язку з чим позивач підлягає поновленню на посаді з 21.08.2020 року. Станом на момент додачі вказаних пояснень рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області не виконане.

В судове засідання, призначене на 29.11.2023 року, з`явилися представники сторін.

Суд, ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 29.11.2023 року, відклав підготовче засідання на 13.12.2023 року.

08.12.2023 року до Одеського окружного адміністративного суду від відповідача надійшли документи щодо виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 року в справі №420/12089/20 в частині поновлення позивача на посаді.

В судове засідання, призначене на 13.12.2023 року, з`явилися представник сторін.

Ухвалою суду від 13.12.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 13.12.2023 року.

У судовому засіданні 13.12.2023 року під час розгляду справи по суті сторони у вступному слові надали свої пояснення щодо змісту та підстав своїх вимог і заперечень щодо предмета позову.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Суд в судовому засіданні з`ясував думку учасників справи щодо продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 13.12.2023 року, суд задовольнив клопотання учасників справи та на підставі ч. 3 ст. 194 КАС України здійснив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши сторін, розглянувши подані заяви по суті справи та докази для їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступні обставини та факти.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з лютого 2003 року до серпня 2020 року.

Наказом виконувача обов`язків прокурора Одеської області від 17.08.2020 року №1624к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.08.2020 року. Як підставу зазначено рішення №58 від 24.06.2020 року Третьої кадрової комісії.

Наказом Генерального прокурора № 410 від 03.09.2020 року, юридичну особу «Прокуратура Одеської області» перейменовано в «Одеська обласна прокуратура» без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно п. 2 вказаного наказу відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області наказано провести остаточний розрахунок та виплатити всі належні виплати при звільненні.

З 17.08.2020 року до 06.10.2020 року позивач безперервно перебував на лікарняному, а 06.10.2020 року рішенням медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 визнано інвалідом ІІ групи.

07.10.2020 року ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом № 1624 к та видано трудову книжку.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення Третьої кадрової комісії від 24 червня 2020 року №58 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації. Визнано протиправним і скасовано наказ від 17 серпня 2020 року №1624к про звільнення позивача з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 в Одеській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області. Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі: 247 246,88 грн.

Постановою КАС ВС від 28.04.2022 року у справі №420/12089/20 касаційні скарги керівника Одеської обласної прокуратури і Офісу Генерального прокурора задовольнити частково. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 змінено щодо мотивів задоволення позовних вимог, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Змінено резолютивну частину постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 і викладено її абзац шостий в такій редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області». У решті постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 залишити без змін.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.07.2021 року, яке залишене в силі постановою Верховного Суду від 03.08.2023 року: в задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним рішення керівника Одеської обласної прокуратури від 09.03.2021 року № 07-34-21 щодо відмови внести зміни до наказу № 1624к від 17 серпня 2020 року виконуючого обов`язки прокурора Одеської області «Про звільнення ОСОБА_1 , з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному, провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року на дату фактичного звільнення - 07 жовтня 2020 року; зобов`язання керівника Одеської обласної прокуратури змінити дату звільнення у наказі № 1624к від 17 серпня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 , з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року на дату фактичного звільнення 07 жовтня 2020 року шляхом видання відповідного наказу; зобов`язання Одеської обласної прокуратури внести відповідні зміни щодо дати звільнення до трудової книжки відмовлено.

Наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 17.11.2023 року № 1832к позивача поновлено на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області з 21.08.2020 року.

Наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 17.11.2023 року № 1836к у зв`язку із початком роботи Одеської обласної прокуратури згідно з наказом Генерального прокурора «Про день початку роботи обласних прокуратур» від 08.09.2020 № 414 з 11.09.2020, тимчасово визначено робоче місце ОСОБА_1 у відділі нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Одеської обласної прокуратури за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 21.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Спірні правовідносини між сторонами склалися з приводу правомірності/неправомірності дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII), який набрав чинності 15 липня 2015 року.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до пункту 9 частини першої цієї статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом №113-ІХ було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме:

статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»;

статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»;

частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Водночас, Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України зазначив, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Відтак, з огляду на неврегулювання приписами Закону № 1697-VII питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури засновуванню підлягають приписи КЗпП України.

Відповідно до статті 1 КЗпП України він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, як зазначено вище, Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Так, статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку .

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Після набрання чинності Законом №113-ІХ Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію з приводу стягнення вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП у спорах, які виникали у зв`язку зі звільненням осіб з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.

Так, у постановах від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 11 лютого 2021 року у справі №420/4115/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19 від 31 березня 2021 року у справі №640/25354/19, від 21 жовтня 2021 року у справі №380/5278/20, від 20 жовтня 2022 року у справі №280/3370/21 та інших Верховний Суд, з-поміж іншого, зазначив що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявності підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Разом з тим, особливість спірних правовідносин, що склалися у цій справі, полягає у тому, що позивачем оскаржено до суду наказ прокурора Одеської області від 17.08.2020 року №1624к про його звільнення з посади та з органів прокуратури.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення Третьої кадрової комісії від 24 червня 2020 року №58 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації. Визнано протиправним і скасовано наказ від 17 серпня 2020 року №1624к про звільнення позивача з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 в Одеській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області. Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі: 247 246,88 грн.

Постановою КАС ВС від 28.04.2022 року у справі №420/12089/20 касаційні скарги керівника Одеської обласної прокуратури і Офісу Генерального прокурора задовольнити частково. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 змінено щодо мотивів задоволення позовних вимог, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Змінено резолютивну частину постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 і викладено її абзац шостий в такій редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області». У решті постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 залишити без змін.

Тобто, вказаними судовими рішеннями на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Слід зазначити, що застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах було предметом дослідження Верховного Суду у постановах від 16 червня 2022 року у справі №280/880/21, від 18 травня 2023 року у справі №580/3739/22. Так, спір у справах №280/880/21 та №580/3739/22 стосувався наявності у позивача права на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). При цьому, спільною є також наявність рішення суду, що набрало законної сили, яким позивача було поновлено на посаді та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У розрізі встановлених обставин справи №280/880/21 Верховний Суд у постанові від 15 червня 2022 року указав на передчасність висновку суду апеляційної інстанції у тій справі щодо наявності права у позивача на отримання вихідної допомоги, оскільки за вказаних обставин наявне одночасно застосування стягнення середнього заробітку, як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку. Відповідну позицію зайняв Верховний Суд і у справі №580/3739/22.

Підґрунтям такого підходу є правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 05 серпня 2020 року №686/20491/18, згідно з якою за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

У цьому зв`язку слід звернути увагу на те, що положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Суд вважає цю правову позицію справедливою та застосовною до спірних правовідносин у цій справі.

Аналогічні висновки викладено в постановах КАС ВС від 31 серпня 2023 року у справі № 340/1144/22, від 28 грудня 2023 року у справі 640/3046/21.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку статті 117 КЗпП України, тим більше остання передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а не відповідальність за невиконання рішення суду про поновлення на займаній посаді.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

У зв`язку з відмовою у позові, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні; стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням у розмірі 24384 (двадцять чотири тисячі триста вісімдесят чотири) гривні 44 коп.; стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2020 року по день ухвалення судового рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 06.02.2024 року.

Суддя Г. В. Лебедєва

.