Справа № 420/28876/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (; адреса: вул. Єврейська, 12, м. Одеса, 65014) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити спрощене позовне провадження;

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткових оплачуваних відпусток;

зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки (творча), у зв`язку із захистом кандидатської дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата філософських наук починаючи з 19 липня по 19 жовтня 2006 року;

зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки (відпустка для підготовки та участі в змаганнях) з 19.02. по 18.03.2007 року;

зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки (у зв`язку з навчанням) у наступні періоди: з 05.09. до 07.09.2011; з 21.11 до 10.12.2011; з 14.05 до 02.06.2012; з 05.11 до 24.11.2012), та у зв`язку із написання магістерської роботи з 26.11.2012 по 18.02.2013.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 30.10.2023 року провадження у справі відкрито, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до положень ст. 262 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 20.08.1995 року по 26.08.2015 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України та наказом ГУ МВС України в Одеській області від 26.08.2015 року № 608 позивача звільнено з органів внутрішніх справ України.

Позивач зазначає, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області безпідставно не нарахувало та не виплатило йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки у зв`язку із захистом кандидатської дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата філософських наук, а також за невикористані дні додаткової відпустки для підготовки та участі у змаганнях, навчання.

Позивач додатково зауважує, що 19 жовтня 2006 року він захистив кандидатську дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата філософських наук за спеціалізацією 09.00.03 - соціальна філософія та філософія історії та 15 березня 2007 року рішенням спеціалізованої вченої ради Південноукраїнського державного педагогічного університету імені К.Д. Ушинського Міністерства освіти і науки на підставі прилюдного захисту дисертації позивачу присуджено наукову ступінь кандидата філософських наук по спеціальності: соціальна філософія та філософія історії.

Крім того, згідно вимог наказу МВС України від 28.12.2006 № 1259 «Про проведення спортивно-масових заходів МВС України у 2007» та планом-календарем в період з 13 по 16.03.2007 у м. Житомирі відбувся чемпіонат МВС України з рукопашного бою, в якому приймав участь і позивач відповідно до вимог наказу ГУ МВС в Одеській області від 19.02.2007 № 117.

Позивач у 2023 році неодноразово звертався до відповідача з приводу необхідності нарахування та виплати належних йому грошових коштів, однак відповідачем надано відмову у зв`язку із чим ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду із даним позовом та захистити свої права у судовому порядку.

Відповідач з позовом не погодився та у відзиві на позовну заяву зазначив, що лише основна та додаткова щорічна відпустка працівника, який має дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи АІ групи підлягають поділу на частини та грошовій компенсації. Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток, визначених статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена.

Представник відповідача звертає увагу суду, що позивач не звертався із відповідними заявами щодо надання додаткових відпусток, компенсації за невикористання яких він намагається стягнути. Такі додаткові відпустки могли бути надані виключно на підставі заяви працівника, тобто Головне управління не наділено повноваженнями на самостійне прийняття рішення про надання відпустки без відповідного волевиявлення ОСОБА_1 . Тим паче, вказаний вид відпусток не є обов`язковим, тобто особа яка має право на надання вказаних категорій відпусток може реалізувати своє право, а може і не реалізовувати.

Виходячи зі змісту документів, доданих до позовної заяви ОСОБА_1 , можливо встановити, що право на отримання відпустки у зв`язку з підготовкою до спортивних змагань за спірний період у ОСОБА_1 було взагалі відсутнє, оскільки підготування до спортивних змагань здійснювалось шляхом проведення учбово-тренувальних зборів з 19.02.2007 по 11.03.2007 року, на підставі наказу ГУМВС в Одеській області від 19.02.2007 року № 117.

Крім того, сторона відповідача вважає, що намагання легалізувати позивачем строк звернення до суду шляхом начебто усвідомлення про порушення його прав з відповіді на заяву подану у 2023 році не може вважатися добросовісним користуванням своїми процесуальними правами та навпаки свідчить про зловживання своїм правом на звернення до суду з позовом. Вказане вище зволікання позивача фактично призводить до того, що на даний момент у ГУМВС України в Одеській області, в силу минування значної кількості часу, залишились виключно архівні документи, які підлягають довгостроковому зберіганню, а всі інші, які цілком ймовірно могли бути використані у розгляді даної справи, вже знищені.

Додатково сторона відповідача звертала увагу, що на теперішній час ГУ МВС України в Одеській області знаходиться на завершальній стадії ліквідації, майно Головного управління ще в 2019-2020 році було передане до сфери управління Національної поліції України, фінансування грошового забезпечення працівників міліції не здійснюється з листопада 2015 року. Через вказані вище обставини, задовольнити вимоги позивача, шляхом сплати відповідних грошових сум на користь позивача неможливо через відсутність відповідних бюджетних асигнувань, а реалізувати майно Головного управління неможливо через його відсутність. Позивачем невірно обрано спосіб захисту його прав та через порушення строку звернення із вимогами про виплату грошового забезпечення, такі вимоги вважаються погашеними згідно із частиною п`ятою статті 112 ЦК України.

26 грудня 2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій ОСОБА_1 зазначив, що Законом України «Про відпустки» передбачено, що роботодавець зобов`язаний вести облік відпусток, які надаються працівникам, тобто стосовно працівника має бути відображена інформація про кількість належних йому днів відпустки за певний робочий рік, а також про їх фактичне використання. Таку інформацію, зазвичай, відображають в особовій картці працівника №П-2 або №П-2ДС. Для відслідковування надання відпусток за допомогою особових карток, а також для правильного обліку відпусток на підприємстві повинні бути Журнали обліку відпусток.

Також позивач з посиланням на практику Верховного Суду (справа № 817/2141/17) вказує, що ні ЗУ «Про відпустки», ні КЗпП України не передбачено обов`язку працівника надавати для отримання додаткової оплачуваної відпустки, для написання дисертаційного дослідження, будь-які документи з вищого навчального закладу.

Крім того, позивач наполягає, що стаття 24 Закону України «Про відпустки» передбачено заміну частини щорічної відпустки грошовою компенсацією за бажанням працівника. Якщо працівник звільняється і має невикористані відпустки за минулі роки чи поточний рік, але не хоче їх брати, підприємство виплачує йому грошову компенсацію за всі дні цих відпусток. Незалежно від того, за який рік надається відпустка, для обчислення відпускних враховується середній заробіток працівника за останні 12 календарних місяців. Сума компенсації обчислюється як добуток середньоденного заробітку та кількості календарних днів невикористаних відпусток.

04 січня 2024 року відповідачем надано до суду заперечення, у яких представник відповідача звертав увагу, що позивач сам наголошує на тому, що спірним питанням у цій справі є правомірність дій відповідача щодо відмови у проведенні нарахування та виплати компенсації за всі невикористані під час проходження служби в ОВС дні додаткових оплачуваних відпусток, однак при цьому позивач посилається на приписи статті, яка передбачає компенсацію за зовсім інший вид відпусток.

Також сторона відповідача висловила заперечення щодо можливості застосування при розгляді цієї справи, правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.06.2020 року по справі №817/2141/17, оскільки на думку відповідача, справи не є тотожними ні за змістом правовідносин, ні за характером спору.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України, від сторін до суду не надходило.

08 січня 2024 року від позивача до суду надійшла заява про постановлення окремої ухвали на підставі ст. 249 КАС України стосовно недійсної довіреності представника відповідача, викладення недостовірної інформації, ненадання копії наказу, введення суду в оману щодо відсутності електронної адреси у представника відповідача, затягування розгляду справи в суді.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсійну виплату по інвалідності внаслідок війни.

Згідно наказу начальника ГУМВС України в Одеській області № 608 о/с від 26 серпня 2015 року ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 19 років 01 місяць 21 день, у пільговому обчисленні - 24 роки 03 місяці 01 день.

Згідно листа Одеського державного університету внутрішніх справ від 08.06.2023 року № 1/Л-80 позивача проінформовано, що згідно плану-графіка організації навчального процесу заочного та дистанційного навчання Одеського державного університету внутрішніх справ установча та заліково-екзаменаційні сесії відбувалися у наступні періоди: з 05.09. до 07.09.2011; з 21.11 до 10.12.2011; з 14.05. до 02.06.2012; з 05.11. по 24.11.2012.

Згідно наказу ОДУВС за ОСОБА_1 була закріплена тема магістерської роботи та з 26.11.2012 до 18.02.2013 йому був наданий час для написання роботи.

Відповідно до акту про вилучення для знищення документів, що не підлягають зберіганню відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, журнал реєстрації довідок-викликів та повідомлень знищений. У зв`язку з чим надати завірені належним чином копії довідок-викликів на сесію та написання дипломної роботи не представляється можливим.

12 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із заявою, в якій просив надати завірені належним чином довідки про розмір грошового забезпечення починаючи з 01.01.2011 року по 26.08.2015 року, у яких вказати деталізовану інформацію про: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавку за вислугу років; надбавку за виконання особливо важливих завдань; надбавку за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність; надбавку за службу в умовах режимних обмежень; надбавку за службу в спеціальних підрозділах по боротьбі з організованою злочинністю; надбавку за спортивне звання майстра спорту України міжнародного класу; доплату за науковий ступінь кандидата філософських наук; премію; матеріальну допомогу на оздоровлення; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань; індексацію; додаткову відпустку у зв`язку з навчанням у ВНЗ. Повідомити окремо чи сплачувалася заявнику з 05.09.2011 року по 18.02.2013 року додаткова відпустка у зв`язку з навчанням у ВНЗ.

29.06.2023 року Ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Одеській області надано відповідь у якій зокрема зазначено, що стосовно оплати додаткової відпустки у зв`язку з навчанням, то зазначена відпустка надавалася зі збереженням грошового забезпечення з розрахунку посадового окладу, окладу за спеціальним званням, надбавки за вислугу років та додаткових видів грошового забезпечення.

06.07.2023 року через Урядовий контактний центр ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із заявою, в якій просив повідомити йому про дату (число, місяць, рік) нарахування та виплати додаткових відпусток під час навчання в Одеському державному університеті внутрішніх справ; надати завірений належним чином (скріплений мокрою печаткою) фінансовий документ підтверджуючий нарахування та виплату додаткової відпустки у зв`язку із навчанням.

07.07.2023 року через Урядовий контактний центр Лазюк Сергій Станіславович звернувся до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із заявою, в якій просив надати завірені належним чином копії довідок про нарахування та виплату грошового забезпечення починаючи з 01.05.2006 року по 26.08.2015 року; повідомити окремо у відповіді чи нараховувалася та виплачувалася (день, місяць, рік) заявнику творча відпустка згідно вимог ст. 16 Закону України «Про відпустки» та ст. 77 КЗпП України. У випадку якщо виплачувалася, то надати копію фінансового документу, а якщо ні, то пояснити підстави, посилаючись на норми чинного законодавства.

25.07.2023 року Ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Одеській області надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 06.07.2023 року у якому вказувалося, що серед відомостей про нарахування грошового забезпечення з 01.01.2011 по 26.08.2015 року відсутня інформація щодо перебування у додаткових відпустках у зв`язку з навчанням. Для встановлення факту перебування у додаткових відпустках у зв`язку з навчанням за вищевказаний період необхідно дослідити накази по особовому складу.

У зв`язку з початком ліквідації ГУМВС України в Одеській області всі архівні документи, які підлягають постійному або довгостроковому зберіганню, передані до місця їх тимчасового знаходження, а саме до архівного відділу УРТЗІ ГУНП в Одеській області.

З метою задоволення вимог заяви вживаються заходи щодо отримання вказаних вище документів для їх аналізу та надання відповіді по суті.

Додатково зазначалося, що у раніше наданій відповіді № 14/1-Л-375/кц Головне управління не зазначало про факт надання відпустки, а роз`яснювало особливості оплати додаткової відпустки у зв`язку з навчанням.

26.07.2023 року Ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Одеській області надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 06.07.2023 року, у якій вказувалося, що серед відомостей про нарахування грошового забезпечення з 01.05.2006 по 26.08.2015 року відсутня інформація щодо перебування у творчій відпустці. Для встановлення факту перебування у додаткових відпустках у зв`язку з навчанням за вищевказаний період необхідно дослідити накази по особовому складу.

У зв`язку з початком ліквідації ГУМВС України в Одеській області всі архівні документи, які підлягають постійному або довгостроковому зберіганню передані до місця їх тимчасового знаходження, а саме до архівного відділу УРТЗІ ГУНП в Одеській області.

З метою задоволення вимог заяви вживаються заходи щодо отримання вказаних вище документів для їх аналізу та надання відповіді по суті.

06.09.2023 року ОСОБА_1 через Урядовий контактний центр подав звернення, у якому вказував, що ним не було отримано відповіді на заяву від 07.07.2023 року, а тому позивач просив прийняти міри реагування та надати відповідь на заяву від 07.07.2023 року.

06.09.2023 року ОСОБА_1 через Урядовий контактний центр додатково подав звернення до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив прийняти міри та реагування та надати повну відповідь на заяву від 06.07.2023 року.

05.10.2023 року Ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Одеській області надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 06.09.2023 року №ЛА-16095546, у якій вказувалося, що для встановлення факту перебування позивача у додаткових відпустках під час навчання було досліджено накази ГУМВС України в Одеській області по особовому складу за 2012-2015 роки. За результатами вказаного дослідження було встановлено факт відсутності наказів про надання ОСОБА_1 додаткових відпусток під час навчання.

Разом з цим позивача проінформовано, що справи з наказами ГУМВС України в Одеській області з 2006 по 2011 роки у зв`язку з централізацією архівних фондів та у відповідності до вимог доручення Міністра внутрішніх справ України були передані до Галузевого державного архіву МВС України за актом приймання-передавання від 10.12.2014 № 1/997.

05.10.2023 року Ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Одеській області надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 06.09.2023 року № ЛА-16095494, у якій вказувалося, що для встановлення факту перебування позивача у творчій відпустці було досліджено накази ГУМВС України в Одеській області по особовому складу за 2012-2015 роки. За результатами вказаного дослідження було встановлено факт відсутності наказів про надання ОСОБА_1 творчої відпустки.

Разом з цим позивача проінформовано, що справи з наказами ГУМВС України в Одеській області з 2006 по 2011 роки у зв`язку з централізацією архівних фондів та у відповідності до вимог доручення Міністра внутрішніх справ України були передані до Галузевого державного архіву МВС України за актом приймання-передавання від 10.12.2014 № 1/997.

При цьому, у відповіді зазначалося, що вивченням матеріалів особової справи ОСОБА_1 за період проходження служби в ОВС, документів, які були підставою для надання творчої відпустки не встановлено.

06.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки (творча), у зв`язку із захистом кандидатської дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата філософських наук починаючи з 19 липня по 19 жовтня 2006 року; грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки (відпустка для підготовки та участі в змаганнях) з 19.02. по 18.03.2007 року; грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки (у зв`язку з навчанням) у наступні періоди: з 05.09. до 07.09.2011; з 21.11 до 10.12.2011; з 14.05 до 02.06.2012; з 05.11 до 24.11.2012), та у зв`язку із написання магістерської роботи з 26.11.2012 по 18.02.2013.

19.10.2023 року Ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Одеській області надано відповідь на заяву від 06.10.2023 року у якій зазначено, що компенсація за відпустки вказані у зверненні не передбачена Законом України «Про відпустки» та КЗпП України.

Додатково у відповіді з посиланням на постанову Верховного Суду у справі № 241/2229/20 від 31.10.2022 року відповідач зазначив, що види щорічних відпусток чітко передбачені розділом ІІ Закону «Щорічні відпустки», натомість відпустки про які йдеться мова у зверненні передбачені розділом ІІІ Закону, через що даний вид відпусток не підлягає поділу, перенесенню та компенсації. Виходячи з вищевикладеного у ГУМВС України в Одеській області не наділено повноваженнями на нарахування та виплату компенсації за зазначені відпустки.

Не погоджуючись із діями відповідача, вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом для захисту своїх соціальних прав.

По суті заявлених ОСОБА_1 позовних вимог суд при вирішенні публічно-правового спору керується наступним.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про міліцію» (чинного станом на дату виникнення спірних правовідносин та дату звільнення позивача з посади), міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Статтею 22 Закону України «Про міліцію» передбачено, що держава гарантує працівникам міліції соціальний захист.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Суд зазначає, що спеціальним законодавством не врегульовано питання щодо надання відпусток, їх оплати та грошової компенсації працівникам міліції, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про відпустки» та КЗпП України.

Так, державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи регулюється Законом України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР).

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР (в редакції станом на дату звільнення позивача зі служби) установалися такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

В силу вимог частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (стаття 182-1 КЗпП України), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Інші, крім зазначених, відпустки надаються лише за призначенням і грошовою компенсацією замінюватись не можуть.

Отже, саме основна та додаткові щорічні відпустки, а також додаткова відпустка працівника, який має дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи підлягають поділу на частини та грошовій компенсації.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена.

Таким чином, суд приходить висновку, що законодавством чітко передбачено види відпусток, на які може розраховувати працівник та перелік відпусток, за які виплачується грошова компенсація за невикористані дні відпусток при звільненні працівника. То ж при вирішенні вказаної категорій справ суду необхідно встановити наявність права особи на певний вид відпустки, факт звільнення працівника з роботи, а також чи належить невикористані дні відповідної відпустки компенсації.

Так, з матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач просить зокрема суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки (творча), у зв`язку із захистом кандидатської дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата філософських наук починаючи з 19 липня по 19 жовтня 2006 року.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про відпустки», творча відпустка надається працівникам для закінчення дисертаційних робіт, написання підручників та в інших випадках, передбачених законодавством.

Тривалість, порядок, умови надання та оплати творчих відпусток установлюються Кабінетом Міністрів України.

Умови, тривалість, порядок надання та оплати творчих відпусток, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 19.01.1998 року (далі - Постанова № 45).

Пунктом 1 Постанови № 45 передбачено, що творчі відпустки надаються працівникам підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності за основним місцем їх роботи для закінчення дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата або доктора наук, для написання підручника, а також монографії, довідника тощо (далі - наукова праця).

Творча відпустка для закінчення дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата наук тривалістю до трьох місяців та на здобуття наукового ступеня доктора наук - до шести місяців надається працівнику, який успішно поєднує основну діяльність із науковою роботою. Ця творча відпустка надається на підставі заяви працівника та рекомендації наукової (науково-технічної) ради центрального органу виконавчої влади або вченої ради вищого навчального закладу III-IV рівня акредитації чи науково-дослідного інституту відповідного профілю (далі - вчена рада) про доцільність надання творчої відпустки.

Для отримання рекомендації про доцільність надання творчої відпустки здобувач наукового ступеня повинен зробити наукову доповідь на засіданні кафедри, відділу або лабораторії, де проводиться наукова робота. За результатами доповіді кафедра, відділ, лабораторія подають вченій раді мотивований висновок з обґрунтуванням тривалості творчої відпустки.

Творча відпустка не надається для закінчення дисертацій на здобуття наукового ступеня кандидата і доктора наук особам, які закінчили відповідно аспірантуру чи докторантуру, а також здобувачу одного й того ж наукового ступеня повторно (пункт 2 Постанови № 45).

Творча відпустка для написання підручника чи наукової праці тривалістю до трьох місяців надається працівнику, який успішно поєднує основну діяльність із творчою роботою. Ця творча відпустка надається на підставі заяви працівника та довідки видавництва про включення підручника чи наукової праці до плану випуску видань на поточний рік.

Якщо підручник чи наукова праця створюється авторським колективом, творча відпустка надається одному з його членів за письмовою заявою, підписаною всіма членами авторського колективу (п. 3 Постанови № 45).

Творчі відпустки надаються працівникам поряд з іншими відпустками, передбаченими законодавством, і оформлюються наказом власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації (п. 4 Постанови № 45).

Відповідно до довідки № 3186 від 23.10.2006 року Південноукраїнського державного педагогічного університету ім. К.Д. Ушинського, ОСОБА_1 19 жовтня 2006 року захистив кандидатську дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата філософських наук в спеціалізованій вченій раді К 41.053.02 в Південноукраїнському державному педагогічному університеті (м. Одеса) ім. К.Д. Ушинського з спеціальності 09.00.03 - соціальна філософія та філософія історії.

Згідно диплому ДК №039976 на підставі рішення президії Вищої атестаційної комісії України від 15 березня 2007 року (протокол № 37-06/3) ОСОБА_1 присуджено науковий ступінь кандидата філософських наук зі спеціальності соціальна філософія та філософія історії.

Суд констатує, що матеріали справи не містять доказів, що позивач звертався до відповідача для надання йому творчої відпустки для написання дисертаційного дослідження та його захисту, як це встановлено пунктом 2 Постанови № 45. Більш того, суд зважає на те, що позивачем не спростовано аргументів відповідача стосовно відсутності в матеріалах особової справи ОСОБА_1 документів, які були підставою для надання творчої відпустки, як і відсутні накази про надання такого виду відпустки, про що зазначено у листі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області від 05.10.2023 року.

Крім того, з огляду на наявне правове регулювання, суд вважає, що творча відпустка при звільненні працівника не може бути компенсована коштами, оскільки такий вид відпусток не відноситься до переліку відпусток, за які може бути виплачена грошова компенсація у разі звільнення працівника.

За вищевикладених мотивів суд вважає, що підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні творчої відпустки відсутні, тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Що ж стосується позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки (відпустка для підготовки та участі в змаганнях) з 19.02. по 18.03.2007 року, суд зазначає, що стаття 4 Закону України «Про відпустки» (в редакції станом на дату підготовки та участі в змаганнях позивача) не передбачала такого виду додаткової відпустки, а відтак її надання не було обов`язковим для відповідача.

Суд також враховує, що позивачем не доведено тієї обставини, що така відпустка зокрема була передбачена колективним договором, угодою, а відтак за відсутності визначеного виду відпустки для працівника, правових підстав для її надання не було. Більш того, на дату звільнення ОСОБА_1 така відпустка не підлягала грошовій компенсації при звільненні відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст. 83 КЗпП України.

На підставі вищевикладеного суд приходить висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині, тому у задоволені вказаних позовних вимог відповідно слід відмовити.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки (у зв`язку з навчанням) у наступні періоди: з 05.09. до 07.09.2011; з 21.11 до 10.12.2011; з 14.05 до 02.06.2012; з 05.11 до 24.11.2012), та у зв`язку із написанням магістерської роботи з 26.11.2012 по 18.02.2013, суд зазначає наступне.

Статтею 15 Закону України «Про відпустки» (в редакції станом на дату навчання позивача), передбачено, що працівникам, які успішно навчаються без відриву від виробництва у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання, надаються додаткові оплачувані відпустки:

1) на період настановних занять, виконання лабораторних робіт, складання заліків та іспитів для тих, хто навчається на першому та другому курсах у вищих навчальних закладах: першого та другого рівнів акредитації з вечірньою формою навчання - 10 календарних днів, третього та четвертого рівнів акредитації з вечірньою формою навчання - 20 календарних днів, незалежно від рівня акредитації з заочною формою навчання - 30 календарних днів;

2) на період настановних занять, виконання лабораторних робіт, складання заліків та іспитів для тих, хто навчається на третьому і наступних курсах у вищих навчальних закладах: першого та другого рівнів акредитації з вечірньою формою навчання - 20 календарних днів, третього та четвертого рівнів акредитації з вечірньою формою навчання - 30 календарних днів, незалежно від рівня акредитації з заочною формою навчання - 40 календарних днів;

3) на період складання державних іспитів у вищих навчальних закладах незалежно від рівня акредитації - 30 календарних днів;

4) на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) студентам, які навчаються у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання першого та другого рівнів акредитації, - два місяці, а у вищих навчальних закладах третього і четвертого рівнів акредитації - чотири місяці.

Тривалість додаткових оплачуваних відпусток працівникам, які здобувають другу (наступну) вищу освіту за заочною (вечірньою) формою навчання у навчальних закладах післядипломної освіти та вищих навчальних закладах, що мають у своєму підпорядкуванні підрозділи післядипломної освіти, визначається як для осіб, які навчаються на третьому і наступних курсах вищого навчального закладу відповідного рівня акредитації.

Працівникам, допущеним до складання вступних іспитів в аспірантуру з відривом або без відриву від виробництва, для підготовки та складання іспитів надається один раз на рік додаткова оплачувана відпустка з розрахунку 10 календарних днів на кожний іспит.

Працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі та успішно виконують індивідуальний план підготовки, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів та за їх бажанням протягом чотирьох років навчання - один вільний від роботи день на тиждень з оплатою його в розмірі 50 відсотків середньої заробітної плати працівника.

Для працівників, які навчаються у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання, де навчальний процес має свої особливості, законодавством може встановлюватись інша тривалість відпусток у зв`язку з навчанням.

Відпустки, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої та частиною четвертою цієї статті, надаються впродовж навчального року.

Таким чином, законодавством було визначено як підстави, так і тривалість надання додаткової оплачуваної відпустки у зв`язку із навчанням працівника.

Згідно листа Одеського державного університету внутрішніх справ від 08.06.2023 року № 1/Л-80 судом встановлено, що згідно плану-графіка організації навчального процесу заочного та дистанційного навчання Одеського державного університету внутрішніх справ установча та заліково-екзаменаційні сесії відбувалися у наступні періоди: з 05.09. до 07.09.2011; з 21.11 до 10.12.2011; з 14.05. до 02.06.2012; з 05.11. по 24.11.2012.

Згідно наказу ОДУВС за ОСОБА_1 була закріплена тема магістерської роботи та з 26.11.2012 до 18.02.2013 йому був наданий час для написання роботи.

Відповідно до акту про вилучення для знищення документів, що не підлягають зберіганню відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, журнал реєстрації довідок-викликів та повідомлень знищений. У зв`язку з цим надати завірені належним чином копії довідок-викликів на сесію та написання дипломної роботи не представляється можливим.

З відповіді Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області №/І-Л-213/кц судом встановлено, що для встановлення факту перебування ОСОБА_1 у додаткових відпустках під час навчання було досліджено накази ГУМВС України в Одеській області по особовому складу за 2012-2015 роки. За результатами вказаного дослідження було встановлено факт відсутності наказів про надання ОСОБА_1 додаткових відпусток під час навчання. При цьому не спростував ту обставину, що він не подавав заяву (заяви) про надання йому таких відпусток, в результаті розгляду яких мали би бути видані такі накази.

Разом з цим у листі також зазначалося, що справи з наказами ГУМВС України в Одеській області з 2006 по 2011 роки у зв`язку з централізацією архівних фондів та у відповідності до вимог доручення Міністра внутрішніх справ України були передані до Галузевого державного архіву МВС України за актом приймання-передавання від 10.12.2014 № 1/997.

Поряд з цим, суд звертає увагу позивача, що як на момент виникнення права на отримання вказаного виду відпустки, так і на момент звільнення ОСОБА_1 , положення статті 24 ЗУ «Про відпустки» та статті 83 КЗпП України не визначали право працівника на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. З огляду на це, суд погоджується із доводами відповідача, що у разі наявності підстав для надання додаткової відпустки у зв`язку із навчанням, працівник або реалізовує таке право у спосіб звернення за наданням відпустки, або не використовує. У разі невикористання такого права грошова компенсація працівнику при звільненні за невикористані дні вказаного виду відпустки не передбачена до виплати.

Отже, на переконання суду в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 також не є обґрунтованими, тому підстав для їх задоволення не має.

У контексті оцінки доводів сторін суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, покладений на суб`єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності свого рішення не звільняє позивача від обов`язку доказування своїх тверджень про порушення його прав та надання відповідних доказів.

Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводи відповідача.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Стосовно заяви позивача про постановлення судом окремої ухвали в порядку статті 249 КАС України, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення (ч.4 ст.249 КАС України).

Окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.

Необхідність її винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.

З викладеного вбачається, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду та здійснюється, якщо судом виявлено порушення закону та такі порушення є очевидно протиправними.

Суд вважає за необхідне зазначити, що постановлення окремої ухвали є правом суду при наявності очевидно протиправних дій відповідних осіб.

Так, в обґрунтування поданої заяви позивач вказує, що ОСОБА_2 , який підписав від відповідача заяви по суті справи, станом на час звернення до суду не мав процесуальних прав та обов`язків представляти інтереси ГУМВС України в Одеській області у судах, свідомо ввів суд в оману, оскільки у листі Міністерства внутрішніх справ України від 17.09.2023 року зазначено, що у зв`язку із переведенням голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області, заступника начальника ГУ НП в Одеській області полковника поліції ОСОБА_3 для подальшого проходження служби до Хмельницької області (наказ МВС від 21.07.2023 № 931 о/м) наказом МВС від 14.08.2023 № 666 було припинено повноваження ОСОБА_3 як голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області.

Тобто, на думку позивача, ОСОБА_2 прекрасно був обізнаний про те, що заступник начальника ГУНП України в Одеській області, він же Голова Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області Олександр Хутняк ще з 14 серпня 2023 року припинив свої повноваження, а тому довіреність від 09.02.2023 року № 40/36 за підписом вказаної посадової особи не має жодної юридичної сили та не дає право подавати будь-які юридичні документи до суду. Позивач вважає, що за таких обставин представник відповідача повинен був отримати нову довіреність на представництво інтересів ГУМВС України в Одеській області, однак цього не зробив та умисно використовував довіреність з метою ведення суд в оману.

Також за правовою позицією позивача ОСОБА_4 допущено порушення вимог Закону України «Про інформацію», оскільки відомості зазначені в копії положення про представництво інтересів ГУМВС України в Одеській області від 27.02.2020 року, містять недостовірну інформацію, адже ОСОБА_5 звільнений з ГУНП України в Одеській області відповідно до наказу №891 о/с від 07.06.2021 року та з 23.05.2022 року здійснює адвокатську діяльність.

ОСОБА_1 стверджує, що у разі коли необхідно своєчасно направити до суду процесуальний документ, ОСОБА_2 використовує засоби електронного зв`язку, а в інших випадках з метою затягування розгляду справи представник відповідача використовує пошту.

Відповідачем будь-яких пояснень до суду з приводу викладених позивачем у заяві доводів стосовно постановлення окремої ухвали не надано.

Суд приходить висновку, що правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 в порядку статті 249 КАС України немає, з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що представник відповідача Ілля Сокуренко в межах даної справи діє зокрема на підставі довіреності № 40/36 від 09.02.2023 року, яка станом на подання процесуальних документів до суду є чинною та позивачем не доведено, що така довіреність була скасована. Доводи ОСОБА_1 стосовно необхідності отримання представником відповідача нової довіреності у зв`язку із переведенням голови Ліквідаційної комісії на інше місце служби суд вважає необґрунтованими, оскільки законодавство не містить такої підстави припинення дії довіреності. При цьому, суд звертає увагу позивача, що видача довіреності у даному випадку передувало припиненню повноважень голови Ліквідаційної комісії, та її не було відкликано.

Також суд вважає безпідставними доводи позивача, що представником відповідача допущено порушення вимог Закону України «Про інформацію», оскільки надана суду копія Положення про представництво інтересів ГУМВС України в Одеській області в судах додатково підтверджує повноваження представника Іллі Сокуренка. Враховуючи те, що ОСОБА_5 жодні процесуальні документи не підписував та не подавав до суду, то доводи ОСОБА_1 , що останній наразі не проходить службу в органах Національної поліції України та здійснює адвокатську діяльність, суд відхиляє, позаяк вказане не стосується розгляду справи та надання процесуальної оцінки наявності чи відсутності у ОСОБА_5 процесуальних прав та обов`язків як представника відповідача не є предметом дослідження та оцінки.

Що ж стосується обґрунтувань ОСОБА_1 про те, що представник відповідача у спосіб різного направлення процесуальних документів затягує розгляд справи, то суд такі аргументи вважає безпідставними, оскільки вказане не вбачається з матеріалів справи. Більш того, КАС України дозволяє учасникам справи надсилати документи як у паперовому форматі, так і в електронному, а суд не має право втручатися у спосіб реалізації процесуальних прав сторін за винятком тих випадків, якщо це суперечить завданню адміністративного судочинства та може свідчити про зловживання процесуальними правами.

Отже, на підставі вищевикладеного суд робить висновок, що позивачем не наведено конкретних обставин, які можуть свідчити про те, що дії відповідача носять очевидний, систематичний протиправний характер та такі дії спрямовані на грубе порушення процесуального законодавства.

З урахуванням встановлених обставин, а також враховуючи те, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, суд вважає, що підстав для задоволення клопотання позивача про постановлення окремої ухвали наразі немає.

Щодо доводів представника відповідача про зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами, суд такі доводи відхиляє та зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому на суд покладено процесуальний обов`язок вирішити заявлений спір в межах предмету та підстав позову, а сторони не обмежені в процесуальних правах доводити переконливість своєї правової позиції шляхом надання доказів, яким суд повинен надати вичерпну процесуальну оцінку.

Додатково суд вважає за необхідне звернути увагу, що процесуальне законодавство надає сторонам рівні процесуальні можливості, в тому числі й щодо подання заяв чи клопотань при розгляді справи. З огляду на це, якщо сторона відповідача вважає, що позивачем не було дотримано процесуальний строк звернення до суду, то вказана обставина не є беззаперечним свідченням зловживання процесуальними правами.

З цих мотивів суд вважає, що доводи відповідача про зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами у даному випадку не є належним чином обґрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Судові витрати, що підлягають розподілу між сторонами, у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (; адреса: вул. Єврейська, 12, м. Одеса, 65014) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.