Справа № 320/5861/23
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2024-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2024 року Справа №320/5861/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Посольства України в Азербайджанській Республіці

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство закордонних справ України,

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач) із позовом до Посольства України в Азербайджанській Республіці (далі відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Посольства України в Азербайджанській Республіці від 20 грудня 2019 року про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправним та скасувати подання Посольства України в Азербайджанській Республіці від 20 грудня 2019 року № 2 про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправним та скасувати довідку Посольства України в Азербайджанській Республіці від 20 грудня 2019 року № 6131-КВ-111 про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Посольство України в Азербайджанській Республіці поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстрацію громадянства України з 26.07.2018.;

- визнати протиправним та скасувати висновок Посольства України в Азербайджанській Республіці службової перевірки щодо підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого Т.в.о. Директора Департаменту консульської служби 11 серпня 2020 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , оформлений 07.06.2019 Посольством України в Азербайджанській Республіці на ім`я ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Посольство України в Азербайджанській Республіці поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , оформлений 07.06.2019 Посольством України в Азербайджанській Республіці.

21.03.2023 ухвалою суду дана позовна заява була відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 169 КАС України залишена без руху у зв`язку із невідповідністю останньої ч. 3 та ч. 6 ст. 161 КАС України та визначено позивачу порядок та строк усунення недоліків позовної заяви.

27.03.2023 представником позивача недоліки позовної заяви повністю усунуто.

31.03.2023 ухвалою суду задоволено заяву представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, визнано поважними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до Посольства України в Азербайджанській Республіці про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії; відкрито провадження в адміністративній справі; визначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство закордонних справ України (, Михайлівська площа, буд. 1, м. Київ, 01018).

Ухвала надіслана сторонам по справі належним чином.

В обґрунтування поданого до суду позову позивач зазначив, що 26.07.2018 вона, громадянка Азербайджанської Республіки, набула громадянство України відповідно до статті 8 Закону України "Про громадянство України" з підстав того, що її бабуся до 24.08.1991 постійно проживала на території України.

У подальшому, як стало відомо позивачу, за результатами вибіркової перевірки справ за 2016-2018 роки щодо набуття громадянства України за народженням та територіальним походженням, проведеної згідно із циркулярним листом ДКС МЗС України від 12.12.2019 №71/ВГ/21-530-3203, компетентними органами було виявлено відсутність документів у справі ОСОБА_2 , що підтверджують наявність підстав для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, а саме відсутність документа, що підтверджує факт народження її бабусі або її постійного проживання на території України.

На підставі проведеної перевірки Посольством України в Азербайджанській Республіці відносно позивача було видано подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України від 20.12.2019 №2 та довідку про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України від 20.12.2019 №6131-КВ-111.

Крім того, 10.07.2020 в Посольстві України в Азербайджанській Республіці проведено службову перевірку щодо підстав документування ОСОБА_2 паспортом громадянина України для виїзду за кордон, за результатами якої було прийнято рішення (висновок від 11 серпня 2019 року), що паспорт серії НОМЕР_2 виданий 16 серпня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 вважати недійсним відповідно до пп. 5 п. 89 Порядку та таким, що підлягає вилученню і знищенню у встановленому порядку.

На думку позивача, спірні рішення є неправомірними, внаслідок чого позивач звернулась з цим позовом до суду.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву (21.04.2023), в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що ним правомірно прийнято рішення від 20.12.2019 про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_1 , 08.03.1983, оскільки позивач при поданні клопотання про набуття громадянства України за територіальним походженням для підтвердження факту народження його баби до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", надала свідоцтво про її смерть, актовий запис про смерть баби був складений 06.04.1980.

Відповідно до положень чинної на час смерті баби позивача Інструкції про порядок реєстрації актів громадського стану в Українській РСР, затвердженої Міністерством юстиції УРСР 12.12.1970, підставами для реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво або фельдшерська довідка про смерть, рішення суду про встановлення факту смерті чи оголошення особи померлою, однак, подання оригіналу паспорту чи свідоцтва про народження померлої особи не є обов`язковою умовою для реєстрації смерті.

Таким чином, на думку відповідача, враховуючи, що факт народження баби позивача на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" є правоутворюючим, то для набуття громадянства України за територіальним походженням, свідоцтво про смерть не може бути визнано документом, що підтверджує факт народження на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України".

Третя особа подала до суду письмові пояснення, в яких просила в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є уродженкою Азербайджанської Республіки.

Позивач звернулась із заявою про оформлення набуття громадянства за територіальним походженням.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України

26.07.2018 позивач на підставі рішення Посольства України в Азербайджанській Республіці набула громадянство України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України".

У подальшому, за результатами проведення Департаментом консульської служби МЗС вибіркової перевірки справ за 2016 - 2018 роки щодо оформлення набуття громадянства України за народженням та територіальним походженням було виявлено низку порушень нормативно-правової бази з питань громадянства України, внаслідок чого, циркулярним листом від 12.12.2019 №71/ВГ/21-530-3203, консульським посадовим особам доручено, зокрема, доукомплектувати справу ОСОБА_3 документами, які підтверджують підстави для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, - документом, що підтверджує факт народження до ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", а в разі неможливості доукомплектування справи анулювати як безпідставно прийняте до розгляду рішення про набуття громадянства України за територіальним походженням.

20.12.2019 Посольством України в Азербайджанській Республіці прийнято рішення (подання) №2 про скасування рішення від 26.07.2018 про набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України".

Підставою прийняття вказаного рішення зазначено лист ДКС МЗС України від 12.12.2019 №71/ВГ/21-530-3203 про відсутність підстав набуття громадянства України ОСОБА_3

20.12.2019 Посольством України в Азербайджанській Республіці видано довідку про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України №6131-КВ-111, якою підтверджується, що рішення про оформлення набуття громадянства України стосовно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано відповідно до Подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України від 20.12.2019 №2.

10.07.2020 в Посольстві України в Азербайджанській Республіці проведено службову перевірку щодо підстав документування ОСОБА_2 паспортом громадянина України для виїзду за кордон, за результатами якої було прийнято рішення (висновок від 11 серпня 2019 року), що паспорт серії НОМЕР_2 виданий 16 серпня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 вважати недійсним відповідно до пп. 5 п. 89 Порядку та таким, що підлягає вилученню і знищенню у встановленому порядку.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалась між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 25 Конституції України визначає, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України від 18.01.2001 №2235-III "Про громадянство України".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про громадянство України" громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Згідно з положеннями статті 17 вказаного Закону громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Пунктом 2 частини 1 статті 19 Закону України "Про громадянство України" підставами для втрати громадянства України є, зокрема, набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про громадянство України" рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 №588/2006) (далі - Порядок №215).

Згідно з пунктом 31 Порядку №215 (в редакції, чинній на момент подачі позивачем заяви про набуття громадянства України за територіальним походженням), для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також:

а) документ, що підтверджує факт постійного проживання рідних (повнорідних та неповнорідних) брата чи сестри заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту;

б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з рідними (повнорідними та неповнорідними) братом чи сестрою, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Згідно з пунктом 24 Порядку №215 (в редакції, чинній на момент подачі позивачем заяви про набуття громадянства України за територіальним походженням), для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка народилася до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент народження особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає:

а) заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням;

б) дві фотокартки (розміром 35 x 45 мм);

в) один із таких документів:

- декларацію про відсутність іноземного громадянства - для осіб без громадянства;

- зобов`язання припинити іноземне громадянство - для іноземців. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України;

- декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує надання особі статусу біженця чи притулку в Україні, - для іноземців, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні;

- заяву про зміну громадянства - для іноземців, які є громадянами держав, міжнародні договори України з якими передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України;

Відповідно до пункту 88 Порядку №215 (в редакції, чинній на момент скасування рішення про набуття позивачем громадянства України) для скасування рішень про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону територіальними органами Державної міграційної служби України, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України готуються такі документи:

а) подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України;

б) документи, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням (стаття 8 Закону) або була поновлена у громадянстві України (стаття 10 Закону) шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянства України (довідка територіального органу Державної міграційної служби України, дипломатичного представництва чи консульської установи про те, що іноземець, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, не подав документ про припинення цього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації його громадянином України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують (частина п`ята статті 8 та частина друга статті 10 Закону); інформація територіального органу Державної міграційної служби України про те, що іноземець, який подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави (частина восьма статті 8 та частина сьома статті 10); інформація про те, що на момент реєстрації громадянином України існували підстави, за наявності яких особа не поновлюється у громадянстві України (частини перша та друга статті 10 з урахуванням частини п`ятої статті 9 Закону; частина п`ята статті 10 Закону); інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України відповідно до статей 8 та 10 Закону, або інформація про приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України відповідно до статей 8 та 10 Закону.

Пунктом 100 Порядку №215 (в редакції, чинній на момент скасування рішення про набуття позивачем громадянства України) передбачено, що рішення про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону, особою, яка постійно проживає за кордоном, скасовується керівником дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи або його заступником.

Скасування рішення про оформлення набуття громадянства України здійснюється на підставі підготовленого дипломатичним представництвом чи консульською установою України подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України та документів, передбачених підпунктом "б" пункту 88 цього Порядку.

Дипломатичне представництво чи консульська установа України не пізніш як у тижневий строк з дня скасування рішення про оформлення набуття громадянства України повідомляє про це відповідну особу у письмовій формі із зазначенням причин скасування такого рішення.

З системного аналізу наведених правових норм слідує, що скасування рішення про оформлення набуття громадянства відбувається на підставі подання органів міграційної служби, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України та на підставі документів, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Тобто, необхідною та обов`язковою умовою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону України "Про громадянство України" є встановлення центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, факту набуття особою громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Суд зауважує, що указані обставини повинні бути підтверджені відповідними документами, які свідчать, зокрема, про факт подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів. Крім того, встановленню підлягають також факти, підтверджуючі провину або злочинний намір, подачу завідомо хибних відомостей, обман заявника при отриманні ним паспорта громадянина України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14.11.2018 у справі №820/1293/16, від 24.04.2019 у справі №2040/5642/18, від 19.12.2019 у справі №815/3575/15 та від 28.02.2020 у справі №520/4398/19.

Як було встановлено судом, 26.07.2018 позивач на підставі рішення Посольства України в Азербайджанській Республіці набув громадянство України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України", проте вже 20.12.2019 Посольством України в Азербайджанській Республіці прийнято подання (рішення) про скасування рішення від 26.07.2018 про набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України". Підставою прийняття вказаного рішення зазначено лист ДКС МЗС України від 12.12.2019 №71/ВГ/21-530-3203 про відсутність підстав набуття громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначений лист є єдиним підґрунтям для скасування громадянства позивачу.

З досліджених судом наданих сторонами доказів, та зокрема відповідачем, суд зазначає, що відповідачем не надано належних доказів у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України на підтвердження факту подання позивачем підроблених документів, таких як вирок суду за статтею 358 Кримінального кодексу України, що на підставі ст. 21 Закону України "Про громадянство України" надало б відповідачу право прийняти рішення про скасування громадянства позивачу.

Поряд з цим судом встановлено наступне.

Як зазначалося вище, 26.07.2018 позивач отримав довідку про реєстрацію особи громадянином України №6131-КВ-49, яка підтверджує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована громадянином України.

Вказана довідка видана, на підставі заяви позивача про оформлення набуття громадянства за територіальним походженням, в якій останній, зокрема, зазначив, що є онучкою ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в сел. Мирошників, Харківської області.

На підтвердження народження своєї баби на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", позивачем було додано до заяви свідоцтво про смерть ОСОБА_5 серії НОМЕР_3 , видане повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 02.08.2017.

Судом встановлено, що свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 містить інформацію про те, що ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в сел. Мирошників, Харківська область, Україна.

Отже, позивачем було додано до заяви про оформлення набуття громадянства за територіальним походженням належні документи для набуття громадянства України за територіальним походженням, а тому висновок відповідача про непідтвердження факту народження ОСОБА_5 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" є необґрунтованим.

Крім цього, в матеріалах справи також наявна копія рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30.05.2022 у справі №754/17140/20, яким встановлено факт народження ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в Україні, Харківська область сел. Мирошників на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України".

Наявність судового рішення свідчить, що в діях позивача відсутній намір та умисел щодо обману, відсутні докази подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів відповідачу.

У подібній справі №2040/5642/18 від 24.04.2019 Верховний Суд зазначив, що скасування рішення про оформлення набуття громадянства потребує наявності достатніх та належних доказів щодо встановлення факту подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.11.2018 по справі №820/1293/16.

При цьому, жодних доказів на підтвердження обставин, які могли б бути розцінені судом як свідоме подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів відповідачем до суду не надано.

В іншій подібній справі №820/1293/16 від 21.11.2018 Верховний Суд вказав: "До заяви про оформлення набуття громадянства України позивачем було додано рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06.09.2006 року у цивільній справі №4-2417/06 про встановлення факту постійного проживання на території України. Разом з тим, при проведенні перевірки підстав видачі паспорта громадянина України НОМЕР_2 та ОСОБА_4, відповідачем отримано у відповідь на запит лист Ленінського районного суду м. Харкова від 26.05.2016 року №01.20/657/2016, яким міграційну службу повідомлено, що згідно з алфавітними покажчиками за 2006-2007 роки, справа відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в провадженні суду не перебувала.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 на підтвердження факту проживання на території України було надано судове рішення, яке не існує, а отже при набутті громадянства позивачем надано завідомо неправдиві відомості та фальшиві документи. Колегія суддів Верховного Суду вважає, що повідомлення Ленінського районного суду м. Харкова про відсутність у провадженні суду справи відносно ОСОБА_3 не є належним доказом факту підроблення документів чи надання неправдивих відомостей, а тому не може слугувати підставою скасування рішення про оформлення набуття громадянства України через 7 років після його прийняття суб`єктом владних повноважень.".

Також в подібній справі №360/4754/19 від 16.09.2021 Верховний Суд зазначив, що: "необхідною і обов`язковою умовою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону №2235-III є встановлення центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, факту набуття особою громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Вказані обставини повинні бути підтверджені відповідними документами, які свідчать, зокрема, про факт подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів. Окрім того, встановленню підлягають також факти, підтверджуючі провину або злочинний намір, подачу завідомо неправдивих або фальшивих відомостей, обман заявника при отриманні ним паспорта громадянина України.

Аналогічний підхід висловлений Верховним Судом у постановах від 21 серпня 2020 року та від 27 січня 2021 року у справах № 520/2915/19, № 826/15657/16 відповідно".

Отже, доказом подання позивачем підроблених документів може слугувати відповідний вирок суду, який відповідачем не був поданий.

Аналізуючи фактичні обставини справи доцільно також звернутися до практики ЄСПЛ в подібних справах і практики національних судів.

Так, 19.12.2018 Шостим апеляційним адміністративним судом прийнято постанову в справі №810/1529/18, якою залишено без задоволення апеляційну скаргу ГУ ДМС України в м. Києві, а рішення суду першої інстанції без змін. Постановою враховано правову позиція, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України", в якому Суд зазначив, що потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Так, у справі Салов проти України від 6 вересня 2005 р. (заява № 65518/01) ЄСПЛ зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову "передбачений законом", є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатися "законом", якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія.

Відтак, відповідачем в порушення принципу пропорційності прийнято оскаржуване рішення, яке не містить в собі легітимну мету, яка необхідна в демократичному суспільстві як про це наголошує ЄСПЛ у справі "Бартік проти Росії" (Bartik v. Russia), заява №55565/00.

Згідно вказаної правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Бартік проти Росії" (Bartik v. Russia), заява №55565/00, пункт 46, "необхідності в демократичному суспільстві" вимагає, щоб застосований засіб обмеження переслідував легітимну мету та щоб втручання в право не було більше тієї міри, яка необхідна для її досягнення. Іншими словами, цей тест, що, як правило, називається тестом пропорційності, вимагає, щоб обмежувальний засіб був належним (відповідним) для виконання передбачених захисних функцій.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Поряд з цим у подібній справі №520/2915/19 від 21.08.2020 Верховний Суд звернув увагу на те, що: "Єдиною підставою для скасування відповідачем рішення про оформлення набуття громадянства України була інформація, зазначена у листі районного суду про те, що справа про встановлення юридичного факту відносно позивача не зареєстрована.

Водночас, доказів здійснення відповідачем перевірки, встановлення та підтвердження вказаних у листі обставин, матеріали справи не містять.

Жодних доказів на підтвердження обставин, які могли б бути розцінені судом як свідоме подання позивачем неправдивих відомостей або фальшивих документів відповідачем також не надано.

Колегія суддів ураховує, що обов`язок доказування або виправлення помилок та недоліків (у випадку якщо такі мали місце) покладається виключно на державний орган, що приймав рішення, та ні в якому разі не є підставою для обмеження у правах та свободах, або незаконному позбавленню громадянства України.

Конституційний Суд України у Рішенні №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року висловив правову позицію, відповідно до якої, рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути гарантією стабільності суспільних відносин, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Колегія судів також враховує, що подана позивачем заява з доданими до неї документами була перевірена фахівцями відповідача, за результатами розгляду якої у 2006 році останнім було прийнято рішення про оформлення набуття ОСОБА_1 громадянства України за територіальним походженням, а отримавши паспорт громадянина України (серії НОМЕР_4 ) позивач надалі добросовісно протягом 7 років вважав, що ним додержано вимоги закону щодо підстав набуття громадянства України.

Отже, оскільки факт підробки рішення Жовтневого районного суду міста Харкова у справі №20-614-06 компетентними органами не встановлено, доказів набуття позивачем громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів відповідачем не надано, то колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач скасував своє рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 за відсутності правових підстав.

При цьому, Верховний Суд враховує висновки у подібних правовідносинах, висловлені у постановах від 14 листопада 2018 року в справі №820/1293/16, від 24 квітня 2019 року в справі №2040/5642/18, від 25 червня 2019 року в справі №820/7130/16, від 24 жовтня 2019 року в справі №2040/7797/18, від 19 грудня 2019 року в справі №815/3575/15".

Рішенням Конституційного суду України від 16.04.2009 в справі №1-9/2009 введено поняття акти індивідуальної дії. Так, вказаним рішенням зроблено висновок, що органи які прийняли індивідуальне рішення з якого в особи виникло індивідуальне право - не мають право його скасовувати, а вимушені звертатися до суду у встановленому законом порядку.

Як і зазначалося, рішення уповноваженого органу державної влади щодо оформлення набуття громадянства України позивачу є індивідуальним рішенням, що юридично вважається правочином, з якого в останнього виникли відповідні права та обов`язки, але на даний час відповідач скасував раніше прийняте рішення, тобто в односторонньому порядку відмовляється від вчиненого правочину.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, із правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК).

Відповідно до ст. 214 ЦК України якщо односторонньою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту.

З викладеного слідує, що між уповноваженим органом державної влади в особі відповідача з позивачем відбувся правочин, на час вчинення якого у відповідача не виникало ніяких питань до поданих позивачем документів, але на даний час виникли обставини, що є підставою для судового захисту порушених прав позивача, оскільки одностороння відмова від правочину, що вже вчинений, зважаючи на зміст ст. 214 ЦК України - неприпустима. Вищий адміністративний суд України в справі №К9991/51200/11 дійшов аналогічного висновку.

Суд звертає увагу на те, що на підставі ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Рішенням відповідача скасовано набуття громадянства позивачу, що у контексті наведених вище нормативних обґрунтувань та доказів є неприпустимим, суперечить діючому законодавству і Європейській Конвенції про громадянство (ратифіковано Законом №163-V (163-16) від 20.09.2006), зокрема приписам ст.ст. 4, 7, 16, 18.

Відповідно до ст. 25 Конституції України громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство.

Згідно до ст. 4 Європейської конвенції про громадянство правила кожної держави-учасниці, які стосуються громадянства, ґрунтуються на таких принципах: a) кожна особа має право на громадянство; b) без громадянства слід уникати; c) жодна особа не може бути безпідставно позбавлена громадянства.

Вище викладені юридичні доводи та існуюча судова практика у системному взаємозв`язку доводять протиправність рішення відповідача, оскільки останнє ґрунтується на суб`єктивному тлумаченні відповідачем диспозиції ст. 21 Закону України "Про громадянство України" без підтвердження таких фактів судовим вироком та на недопустимих доказах.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію "необхідності у демократичному суспільстві". Так, за практикою Суду при визначенні питання "необхідності у демократичному суспільстві" держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Конституційний Суд України у Рішенні №7-рп/2009 від 16.04.2009 висловив правову позицію, відповідно до якої, рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути гарантією стабільності суспільних відносин, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Також, як згадано вище судом встановлено та проти чого не заперечує відповідач, останнім складено висновок службової перевірки щодо підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого Т.в.о. Директора Департаменту консульської служби 11 серпня 2020 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_5 , оформлений 07.06.2019 Посольством України в Азербайджанській Республіці на ім`я ОСОБА_1 .

В даному висновку зазначено, що 10 липня 2020 року в Посольстві України в Азербайджанській Республіці було проведено службову перевірку оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перевірка проводилась у відповідності до вимог пункту 91 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152 (далі - Порядок).

В ході перевірки встановлено, що 05.06.2019 до Посольства України в Азербайджанській Республіці з метою оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон звернулась особа, яка надала документи на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Азербайджанської Республіки.

Для оформлення паспорта для виїзду за кордон зазначена особа надала наступні документи:

- довідка про реєстрацію особи громадянином України №6131-КВ-49 від 26.07.2018 у відповідності до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001,

- довідка про припинення громадянства Азербайджанської Республіки від 11.01.2019 р. №08/19-а, видану Державною міграційною службою Азербайджанської Республіки,

- довідка про припинення дії посвідчення особи, видане поліцейським управління Сураханського району м. Баку від 29.05.2019 р. № 096-12526x3219.

12.08.2019 року персоналізований паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 надійшов до Посольства України в Азербайджанській Республіці і 16.08.2019 був виданий зазначеній особі.

За результатами вибіркової перевірки справ за 2016-2018 рр. щодо набуття громадянства України за народженням і територіальним походженням, проведеної згідно із циркулярними листом ДКС МЗС України від 12.12.2019 р. №71/ВГ/21-530- 3203, було виявлено відсутність документів у справі ОСОБА_1 , які підтверджують наявність підстав для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, громадянство України ОСОБА_1 було припинене рішенням Посольства України в Азербайджанській Республіці від 20.12.2019 р. Про що заявницю було поінформовано листом Посольства від 20.12.2019 р. №6131/KB/19- 536-871.

Як наслідок, відповідач прийшов до висновку про те, що є підстави вважати недійсним паспорт громадянина НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 для виїзду за кордон.

Вказаний висновок отриманий позивачем та відповідно оскаржується в даній справі.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 119 згаданого вище Порядку № 215, особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до п. 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152 (далі Порядок №152) у відповідній редакції, паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі:

1) коли він підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до паспорта для виїзду за кордон (у тому числі у зв`язку із зміною написання латинськими літерами складових імені прізвище, ім`я у документах, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України);

2) закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії;

3) виявлення помилки в інформації, внесеній до паспорта;

4) непридатності паспорта для виїзду за кордон для подальшого використання;

5) припинення особою громадянства України;

6) коли паспорт заявлений як втрачений або викрадений;

7) смерті особи, якій було видано такий паспорт;

8) оформлення паспорта з порушенням вимог законодавства;

9) неотримання його заявником протягом двох років, а у випадку, визначеному абзацом четвертим пункту 78 цього Порядку, - протягом трьох років.

За пунктами 90 та 91 Порядку 152 про визнання паспорта для виїзду за кордон недійсним відповідно до підпунктів 6 і 8 пункту 89 цього Порядку територіальний орган/ територіальний підрозділ ДМС, закордонна дипломатична установа в установленому законодавством порядку протягом однієї доби інформують Адміністрацію Держприкордонслужби, Робочий апарат Українського бюро Інтерполу Національної поліції України.

У разі прийняття працівником територіального органу/ територіального підрозділу ДМС рішення про оформлення паспорта для виїзду за кордон з порушенням вимог законодавства керівник структурного підрозділу територіального органу/територіального підрозділу ДМС, закордонної дипломатичної установи, який здійснив його оформлення, проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, і його безпосереднім керівником та погоджується керівником територіального органу ДМС, закордонної дипломатичної установи. Висновки разом з матеріалами перевірки надсилаються до ДМС для затвердження. За результатами розгляду та наявності підстав для визнання паспорта для виїзду за кордон оформленим з порушенням вимог законодавства висновки затверджуються керівником структурного підрозділу ДМС, МЗС. Один примірник затвердженого висновку зберігається в ДМС, МЗС, а другий - надсилається до територіального органу ДМС, закордонної дипломатичної установи.

Недійсні паспорти для виїзду за кордон знищує територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, а за кордоном - закордонна дипломатична установа, які прийняли рішення про визнання їх недійсними, крім випадків, зазначених у пунктах 84, 85 і 88 цього Порядку (п. 93 Порядку).

Предметом спору в даній справі відповідно є рішення (подання) Посольства України в Азербайджанській Республіці від 20 грудня 2019 року про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке за висновком суду визнано протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач за вказаною справою керувався пп. 5 п. 89 Порядку №152, який згаданий вище та визначає, що паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі, припинення особою громадянства України.

Суд вважає необхідним зазначити, що відповідачем у справі складено висновок, який не відповідає положенням Порядку №152, що передбачає складення останнього в разі якщо працівником прийнято рішення про оформлення паспорта для виїзду за кордон з порушенням вимог законодавства, та такий працівник закордонної дипломатичної установи, який здійснив його оформлення, проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається відповідний висновок, затверджується та надсилається до належних установ - територіального органу ДМС, закордонної дипломатичної установи.

Знищення недійсних паспортів для виїзду за кордон здійснюється не рідше одного разу на місяць комісією у складі не менше трьох посадових осіб територіального органу та територіального підрозділу ДМС, а за кордоном - закордонної дипломатичної установи, за результатами роботи якої складається акт про знищення у двох примірниках (п. 94 Порядку 125).

Суд враховує, що відповідачем не надано доказів знищення паспорту позивача.

Враховуючи вищезазначене та встановлене, суд вважає, що вказаний висновок від 11.08.2020 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню із наслідками щодо поновлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , оформлений 07.06.2019 Посольством України в Азербайджанській Республіці, та який був зданий позивачем 12.08.2019.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач не надав беззаперечні докази того, що наявні обґрунтовані підстави для прийняття оскаржуваного рішення.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п.29).

Інші доводи сторін, висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Процесуальні підстави для розподілу витрат по справі у суду відсутні. Інших витрат по справі не заявлено.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Посольства України в Азербайджанській Республіці від 20 грудня 2019 року про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати протиправним та скасувати подання Посольства України в Азербайджанській Республіці від 20 грудня 2019 року № 2 про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати протиправним та скасувати довідку Посольства України в Азербайджанській Республіці від 20 грудня 2019 року № 6131-КВ-111 про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Посольство України в Азербайджанській Республіці поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстрацію громадянства України з 26.07.2018.

Визнати протиправним та скасувати висновок Посольства України в Азербайджанській Республіці службової перевірки щодо підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого Т.в.о. Директора Департаменту консульської служби 11 серпня 2020 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , оформлений 07.06.2019 Посольством України в Азербайджанській Республіці на ім`я ОСОБА_1 .

Зобов`язати Посольство України в Азербайджанській Республіці поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , оформлений 07.06.2019 Посольством України в Азербайджанській Республіці.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.