Справа № 285/4367/21
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2024-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/4367/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Липа В.А.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

06 лютого 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Курка О. П. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання недійсним рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просив визнати недійсним рішення житлової комісії № 6 від 30.05.2019 року та зобов`язати відповідача поновити його та членів його сім`ї на квартирному обліку.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.06.2018 року № 32-РС його звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. На момент звільнення його вислуга років у Збройних Силах України становила 25 років. Вказує, що з 15.12.2001 року він перебував на квартирному обліку на поліпшення житлових умов для отримання житла за рахунок МО України, зі складом сімї 4 (чотири) особи, та з 29.10.2015 року в першочерговій черзі, як учасник бойових дій. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 118 від 09.06.2018 року його виключено із списків особового складу частини. Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 6 від 30.05.2019 року його та членів його сім`ї виключили з квартирного обліку у зв`язку з тим, що він звільнився зі служби з лав ЗС України за закінченням контракту. Вважає, зняття його та членів його сім`ї з квартирного обліку незаконним та таким, що порушує його конституційні права.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправними і скасовано рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 оформлене протоколом від 30 травня 2019 року №6 в частині зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 та членів його сім`ї складом 4 особи на квартирному обліку громадян з 15.12.2001 та з 29.10.2015 в першочерговій черзі на отримання житла.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, апелянт вказав, що під час винесення протокольного рішення №6 від 30.05.2019 житловою комісією військової частини НОМЕР_1 , така категорія військовослужбовців, які мають право залишитись на обліку та звільняються по закінченню контракту у ст.12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" була відсутня.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та відповідно до витягу із наказу командира військової частини від 09.06.2018 №118 з 09.06.2018 виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

На підставі рапорту ОСОБА_1 , його зараховано на облік із 15.12.2001 року зі складом сім`ї 4 особи та в подальшому, включено в першочергову чергу із 29.10.2015 року, як учасника бойових дій, що слідує із рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 29.10.2015 року, яке оформлено протоколом № 7.

Рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 30.06.2019 року, яке оформлено протоколом № 6, ОСОБА_1 , разом із членами сім`ї 4 (чотири) особи, на підставі п.9 ст.12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", виключено зі списків військовослужбовців, які перебувають в черзі на одержання житлових приміщень у зв`язку з закінчення строку контракту.

У липні 2021 року позивач звернувся до в/ч НОМЕР_1 із заявою щодо поновлення на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 .

Листом від 27.07.2021 №1687 відповідач повідомив, що під час оформлення військовою частиною документів на грошову компенсацію за належне позивачу житло та направлення їх для погодження до Головного квартирно-експлуатаційного управління ЗСУ (м.Київ) останнім у зазначеній компенсації позивачу відмовлено у зв`язку із звільненням з військової служби по закінченню строку контракту відповідно до частини 9 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Категорії військовослужбовців, які мають право залишитися на обліку та водночас звільняються з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту немає. Рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 30.06.2019 року, оформлено протоколом № 6 в частині зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку є законним, підстави для його скасування у військової частини відсутні. Підстав для поновлення позивача та членів його сім`ї на квартирній черзі у військової частини НОМЕР_1 немає.

Вважаючи дії відповідача щодо зняття позивача з квартирного обліку протиправними, останній звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі - Закон №2011-XII), який також встановлює єдину систем у їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Так, згідно із ч.1 ст.12 цього Закону держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року за №1081 було затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок №1081).

Згідно із п.3 Порядку військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Відповідно до п.24 цього Порядку військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

Пунктом 9 ст.12 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.

Аналогічні приписи закріплені й у п.29 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.

Дія п.9 ст.12 Закону № 2011-XII безпосередньо пов`язується із тим, з якої саме з підстав, зазначених у ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" військовослужбовець звільнений у запас чи у відставку.

Пунктом 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.

При цьому вказаний пункт Порядку не містить вичерпних підстав для зняття військовослужбовця з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки передбачає можливість зняття особи з обліку й в інших передбачених законодавством випадках.

Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей визначає Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006 (далі - Порядок №1081).

За змістом пункту 24 Порядку №1081 військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини.

У рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

На засіданні житлової комісії має право бути присутнім військовослужбовець, стосовно якого вирішується питання зарахування на облік.

Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік.

Матеріалами справи підтверджено, що позивача зараховано на облік з 15.12.2001 року зі складом сім`ї 4 особи в загальну чергу та рішенням житлової комісії Військової частини зараховано в першочергову чергу, як учасника бойових дій, із 29.10.2015 року.

Пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.06.2018, позивач звільнений із військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, та з 09.06.2018 виключений зі списків військової частини .

На момент звільнення позивача його вислуга років у Збройних Силах України становила: календарна - 25 років.

Як вже зазначалося, протокольним рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від30.05.2019 №6 позивача знято з квартирного обліку у зв`язку із звільненням по закінченню контракту відповідно до частини 9 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Однак, пунктом 30 Порядку №1081 передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.

При цьому вказаний пункт Порядку не містить вичерпних підстав для зняття військовослужбовця з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки передбачає можливість зняття особи з обліку й в інших передбачених законодавством випадках.

Колегія суддів зазначає, що позивач перебував на квартирному обліку із 2001 року в загальній черзі, а із 2015 року, в першочерговій черзі, як учасник бойових дій, але до даного часу не отримав житло з незалежних від нього причин.

Прослуживши 20 календарних років на військовій службі, позивач набув право отримати житло для постійного проживання та набуте право не може бути втрачене.

Так, статтею 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 визначено, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в ч.3 ст.22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, згідно з яким "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що "загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена".

Зважаючи на те, що при укладенні контракту між сторонами, законодавством України позивачу, як військовослужбовцю, який був зарахований на облік військовослужбовців та членів їх сімей, що потребують поліпшення житлових умов, при звільненні його з військової служби в запас або відставку було гарантовано залишення його на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду та користування правом позачергового одержання житла.

Однак, в даному випадку підставою для прийняття відповідачем рішення про зняття ОСОБА_1 при військовій частині НОМЕР_1 з квартирного обліку слугував факт звільнення останнього з військової служби у зв`язку із закінченням контракту, що у свою чергу відповідно до вищевказаних положень, на переконання колегії суддів, не є правовою підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, пунктом 3 Порядку встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Тлумачення зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а, отже, і на залишення на обліку до отримання ними житла, у тому числі і в разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку.

Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне вказати на те, що відповідно до рішення №3-р/2020 від 27 лютого 2020 року Конституційного Суду України, який підтвердив позицію суду в питанні захисту прав позивача, як учасника бойових дій, визначено, що встановлення пільг особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551, є одним із засобів реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність, та членів їхніх сімей. Держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, підриває довіру до держави. Соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551, спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту (абзаци другий, третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 18 грудня 2018 року № 12-р/2018).

Зважаючи на те, що на час звільнення у запас позивач мав стаж військової служби понад 20 років та був зарахований на облік з 15.12.2001, звільнений з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, то колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зняття останнього з квартирного обліку.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції прийшов до переконання, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення в частині зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Курко О. П. Боровицький О. А.