Справа № 420/10974/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/10974/23

Головуючий І інстанції: Левчук О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 17.07.2023р.) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області та Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

15.05.2023р. ФОП ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області та Укртрансбезпеки, в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 10.04.2023р. №355929 про застосування до нього адміністративно-господарського штрафу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10.04.2023р. Відділом державного нагляду (контролю) у Одеській області було винесено спірну постанову №355929 про застосування до нього адміністративно-господарського штрафу. Позивач не згоден із даною постановою, вважає її протиправною, незаконною, та такою, що підлягає скасуванню, оскільки необхідність в документах, які не були надані при проведенні перевірки (схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду), передбачені виключно при умові здійснення регулярних пасажирських перевезень на маршруті. У той же час, жоден з регулярних маршрутів за позивачем не закріплений та регулярні пасажирські перевезення в розумінні чинного законодавства, він не здійснює.

Відповідач надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ФОП ОСОБА_1 18.08.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2023р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

05.09.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

05.10.2023. позивачем було подано до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, в яких він, посилаючись на обставини, що були викладені в адміністративному позові, повторно звернув увагу на безпідставність застосування до нього адміністративно-господарського штрафу та просив задовольнити подану апеляційну скаргу в повному обсязі.

11.09.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та мотивовано просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

11.02.2023р. старшим державним інспектором Укртрансбезпеки Соколовим С.С. було складено акт перевірки №351412 щодо додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, згідно з яким, ним було перевірено транспортний засіб «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить позивачу - ФОП ОСОБА_1 , та виявлено порушення вимог ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: при перевезенні регулярних пасажирських перевезень «перевізник» не забезпечив водія належним чином оформленими схемою маршруту, розкладом руху та таблицею вартості проїзду, відповідальність за яке, передбачена абз.3 ч.1 - «перевезення пасажирів за відсутності за момент проведення перевірки документів», що визначені ст.39 цього Закону.

10.04.2023р. уповноваженою особою відповідача, за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена ч.1 абз.3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», було винесено постанову №395929, якою було застосовано до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн.

Не погоджуючись із правомірністю та обґрунтованістю винесеної відповідачем спірної постанови, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог та, як наслідок, відсутності законних підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відносини між автомобільними перевізниками, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень безпосередньо регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001р. №2344-III.

Як встановлено ст.6 вказаного Закону №2344-III, державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення «планових», «позапланових» і «рейдових» перевірок. Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Порядок же проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) та порядок здійснення габаритно-вагового контролю, в свою чергу, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання вимог ст.6 вказаного вище Закону, постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006р. №1567 було затверджено «Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті», що визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів стосовно організації перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами.

Згідно п.2 вказаного Порядку №1567, державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

А пунктом 3 цього ж Порядку №1567 чітко визначено, що органами державного контролю на автомобільному транспорті - є Укртрансбезпека та її територіальні органи.

Відповідно до приписів п.1 «Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті» (затв. Постановою КМУ від 11.02.2015р. за №103), Укртрансбезпека - є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно з п.8 цього ж Положення №103, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Як загально відомо, 02.12.2021р. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті» №1579-р було вирішено погодитися з пропозицією Міністерства інфраструктури щодо утворення територіальних органів Укртрансбезпеки як структурних підрозділів апарату Служби, реорганізувавши шляхом поділу відповідні міжрегіональні територіальні органи зазначеної Служби за переліком згідно з додатком.

Так, Додатком до цього Розпорядження КМУ №1579-р передбачено утворення територіального органу Укртрансбезпеки - Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області внаслідок реорганізації шляхом поділу Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки.

Тобто, відповідач - Відділ державного нагляду (контролю) в Одеській області є територіальним органом Укртрансбезпеки, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, який уповноважений здійснювати державний нагляд та контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті, серед іншого, шляхом здійснення рейдових перевірок та притягнення до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Згідно з п.15 вказаного вище Порядку №1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених ст.ст.39,48 Закону №2344-III документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом, додержання водієм режиму праці, відпочинку, виконання «водієм» інших вимог «Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» та «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», інших нормативно-правових актів.

При цьому, у разі виявлення в ході такої перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт, посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3, що встановлено п.21 Порядку №1567.

Так, як встановлено колегією суддів з матеріалів справи та вже зазначалося вище, під час здійснення спірної перевірки посадовими особами відповідача було виявлено порушення вимог ст.60 Закону №2344-ІІІ, а саме: при перевезенні регулярних пасажирських перевезень «перевізник» не забезпечив «водія» оформленими схемою маршруту, розкладом руху та таблицею вартості проїзду, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 вказаної статті - перевезення пасажирів за відсутності за момент проведення перевірки документів, що визначені ст.39 цього Закону, що фактично і було зафіксовано в акті перевірки від 11.02.2023р. №351512.

Як чітко передбачено приписами ст.34 Закону України №2344-ІІІ, «автомобільний перевізник» повинен виконувати вимоги Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Документи ж, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, безпосередньо визначені нормами ст.39 вказаного Закону №2344-III.

Відповідно до зазначеної статті 39, автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. Документи для регулярних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.

За правилами абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, що визначені у ст.ст.39,48 вказаного Закону, - штраф у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, відсутність або ж не пред`явлення особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документів (одного з них) тягне за собою відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що накладається на «автомобільного перевізника».

Як вбачається зі змісту адміністративного позову, звернення позивача до суду із даним позовом зумовлено виключно тим, що жодний маршрут за ним законодавчо врегульованим порядком не закріплений, а регулярні пасажирські перевезення, в розумінні відповідних нормативно-правових актів, він нібито не здійснює. Разом з тим, в апеляційній скарзі позивач звернув увагу на той факт, що він не являється особою, яка проходила (перемагала) конкурс, має відповідний дозвіл та, як наслідок, здійснює господарську діяльність за регулярними перевезеннями на маршруті.

Визначаючись щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів наголошує, що за визначенням, наведеним у ст.1 Закону №2344-III, «автомобільним перевізником» вважається фізична чи юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами, а автомобільним самозайнятим перевізником - фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі або ж за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв.

При цьому, «регулярні» пасажирські перевезення - це перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування за умовами, визначеними паспортом маршруту, затвердженим в установленому порядку органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування або уповноваженими органами Договірних Сторін у разі міжнародних перевезень.

Положеннями ст.29 Закону №2344-III також визначено, що автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Так, наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.05.2010р. №278 затверджений «Порядок розроблення та затвердження паспорта автобусного маршруту», який встановлює вимоги до паспортів автобусних маршрутів регулярних та регулярних спеціальних перевезень, процедуру розроблення, погодження та затвердження таких паспортів.

Згідно з п.1.2 Порядку №278, «перевізник» - це юридична або ж фізична особа, яка на підставі одержаної ліцензії надає послуги з перевезення пасажирів автобусами.

«Схема автобусного маршруту» - це нанесена на карту автомобільних доріг відповідної місцевості або на її фрагмент чи на план міста або на його фрагмент лінія шляху проходження маршруту.

У відповідності до вимог п.1.3 Порядку №278, «автомобільний перевізник» повинен забезпечити водія автобуса, що здійснює перевезення пасажирів за маршрутом регулярних перевезень, - «таблицею вартості проїзду» (крім міських перевезень), «схемою маршруту» та копією затвердженого організатором перевезень «розкладу руху».

Як передбачено п.1.4 Порядку №278, «схема маршруту» та «розклад руху» регулярних перевезень або відповідний примірник паспорта регулярних спеціальних перевезень пред`являються водієм автобуса під час здійснення перевезень пасажирів та перевізником за його місцезнаходженням для перевірки представникам Укртрансбезпеки під час здійснення ними державного контролю та працівникам уповноважених підрозділів Національної поліції України.

А п.2.1 цього ж Порядку №278 встановлено, що «паспорт маршруту» включає:

- схему маршруту;

- характеристику маршруту, у тому числі відомості щодо усіх залізничних переїздів, через які проходить автобусний маршрут (у разі їх наявності);

- копію затвердженого організатором розкладу руху автобусів;

- графік режиму праці та відпочинку водіїв;

- таблицю вартості проїзду, затверджену перевізником (для регулярних перевезень);

- список пасажирів (для регулярних спеціальних перевезень), перевезення яких визначено договором про регулярні спеціальні перевезення і які застраховані в установленому законодавством порядку, крім маршрутів регулярних спеціальних перевезень у межах населеного пункту та маршрутів, що виходять за межі території населеного пункту, протяжність яких не більше ніж 50 км, туристично-екскурсійних перевезень, а також перевезення осіб, що перетинають лінію розмежування в Донецькій і Луганській областях та адміністративний кордон між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю;

- відомості про зміни на маршруті;

- умови здійснення перевезень на маршруті (для регулярних спеціальних перевезень);

- акт відповідності паспорта автобусного маршруту умовам здійснення перевезень на маршруті (для регулярних спеціальних перевезень);

- договір про надання послуг (для регулярних спеціальних перевезень);

- відомості про виявлені порушення умов здійснення перевезень пасажирів, що розміщуються на зворотному боці титульного аркуша паспорта (для регулярних спеціальних перевезень).

Також, у «паспорті маршруту» зазначають і назву маршруту, яка складається з назв початкового та кінцевого пунктів маршруту (зупинок), а для приміських, міжміських автобусних маршрутів загального користування - з назв автостанцій, у разі їх відсутності - з назв зупинок, передбачених розкладом руху.

Згідно ж із пп.2.4.1 та 2.4.2 п.2.4 Порядку №278, «розклад руху» автобусів включає: для міських та приміських маршрутів регулярних перевезень, що працюють у режимі маршрутного таксі: номер рейсу (маршруту); час відправлення автобуса з початкової зупинки, год. хв.; час прибуття на кінцеву зупинку, год. хв.

Для міських та приміських маршрутів регулярних перевезень, що працюють у звичайному та експресному режимі руху: номер рейсу (маршруту); час відправлення автобуса з початкової зупинки, год. хв.; час прибуття та відправлення з проміжних зупинок, год. хв.; час прибуття на кінцеву зупинку, год. хв.

Отже, з системного аналізу положень вище зазначених правових норм слідує, що «схема маршруту» і «розклад руху» фактично є складовими «паспорту маршруту», який, відповідно до ст.39 Закону №2344-ІІІ, є одним з основних документів, на підставі яких виконуються усі пасажирські перевезення.

При цьому, відсутність (неукладення) договору про організацію перевезень за результатами перемоги в конкурсі з організації перевезень між особою, яка на підставі одержаної ліцензії надає послуги з перевезення пасажирів автобусами, та «замовником» - органом виконавчої влади (органом місцевого самоврядування) має наслідком відсутність належним чином затвердженої схеми та розкладу руху на відповідних маршрутах, що, як наслідок, позбавляє права здійснювати перевезення за таким маршрутом.

Перевезення пасажирів автобусами в режимі регулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах загального користування на договірних умовах із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (ч.3 ст.35 Закону №2344-ІІІ).

Статтею 42 Закону №2344-III чітко визначено, що договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області, укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.

Зі змісту ч.1 ст.43 Закону №2344-III видно, що визначення автомобільного перевізника на автобусному маршруті загального користування здійснюється виключно на конкурсних засадах.

Таким чином, автомобільним перевізником, суб`єктом відповідальності за порушення вимог Закону №2344-III, є суб`єкти господарювання, які надають послуги з перевезення пасажирів на підставі відповідного договору, укладеного із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування за результатами проведення конкурсу, та одержаної ліцензії, та які, відповідно мають забезпечити водія схемою маршруту.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що за приписами п.16 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. №1388 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009р. №1371), за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Отже, за наявності у власника транспортного засобу - фізичної особи бажання надати право керування таким засобом іншій особі оформлюється «тимчасовий реєстраційний талон».

Необхідність оформлення такого «тимчасового реєстраційного талону» на транспортний засіб, який передано в тимчасове законне користування іншим особам, підтверджується і правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.12.2018р. у справі №804/8740/16.

Так, матеріалами справи підтверджується, що під час проведення 11.02.2023р. рейдової перевірки транспортного засобу «Mercedes-Benz», номерний знак: НОМЕР_1 , що належить ФОП ОСОБА_1 (тимчасовий реєстраційний талон серії НОМЕР_2 ), посадовою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області було встановлено, що водій - ОСОБА_2 здійснював перевезення пасажирів та на момент проведення перевірки у нього були відсутні «схема маршруту», «розклад руху» та «таблиця вартості проїзду».

Факт відсутності вищезазначених документів, як вже зазначалося вище, було зафіксовано і в акті перевірки від 11.02.2023р. №351412, який був підписаний водієм - ОСОБА_2 без будь-яких зауважень. При цьому, слід звернути увагу й на той факт, що у цьому акті перевірки водієм в графі «пояснення» власноручно вказано, що усі ці спірні документи знаходяться у «власника».

Тобто, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, в акті перевірки не міститься жодних зауважень відносно того, що транспортний засіб «Mercedes-Benz», д.н.з НОМЕР_1 , на момент проведення цієї перевірки не здійснював регулярні пасажирські перевезення.

Поряд з іншим, також необхідно зауважити й про те, що зроблена в ході перевірки фотографія цього транспортного засобу за 11.02.2022р. чітко свідчить, що на момент проведення цієї перевірки на ньому містився трафарет з позначенням маршруту «Одеса-Любашівка», що, у комплексі з наданими відповідачем доказами, які вказують на наявність у позивача ліцензії Укртрансінспекції України від 23.09.2023р. серії АЕ №266908 на дозволений вид робіт - внутрішні перевезення пасажирів автобусами (строк дії ліцензії необмежений), дає достатні підстави погодитися з позицією суду першої інстанції про те, що у межах спірних правовідносин мало місце саме регулярне пасажирське перевезення, здійснення якого вимагало наявності усіх визначених у ст.39 Закону №2344-ІІІ документів.

Посилання ж апелянта на відсутність факту укладання договору із переможцем конкурсу, яким позивач не являється, колегія суддів, як і окружний суд, вважає безпідставними, оскільки вказані обставини, у даному випадку, не є належною і достатньою підставою для звільнення від відповідальності ФОП ОСОБА_1 за порушення чинного законодавства. Крім того, відсутність закріпленого за позивачем маршруту додатково свідчить про здійснення ним господарської діяльності, без дотримання чинного законодавства.

Таким чином усі доводи апеляційної скарги позивача не містять належних та обґрунтованих міркувань та доказів, які б спростовували вказані вище висновки судів 1-ї та 2-ї інстанцій.

За таких обставин, висновки посадових осіб відповідача в акті перевірки про те, що надання послуг з регулярних пасажирських перевезень здійснювалися без оформлення документів, перелік яких визначений ст.39 Закону №2344-III, а саме без копій затверджених організатором перевезень як розкладу руху, так і схеми маршруту, є правомірними.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з положеннями ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача про порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також керується і ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 05.02.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко