Справа № 620/12980/23
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2024-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Костюк Л.О., Кузьменка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Відповідача про призначення пенсії від 03.01.2023 № 80 у частині незарахування до страхового стажу Позивача періодів роботи з 01.01.1979 по 30.10.1980 у колгоспі імені Ілліча, з 13.10.1993 по 20.03.2002 у Науково-виробничому Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер», з 15.05.1996 по 27.12.2022 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агростав»;

- зобов`язати Відповідача зарахувати до страхового стажу Позивача періоди роботи з 01.01.1979 по 30.10.1980 у колгоспі імені Ілліча, з 13.10.1993 по 20.03.2002 у Науково-виробничому Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер», з 15.05.1996 по 27.12.2022 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агростав».

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на те, що відмова Відповідача зарахувати до страхового стажу є необґрунтованою, суперечить вимогам чинного законодавства та порушує його право на соціальний захист.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 03.01.2023 № 80 у частині відмови в зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи: з 01.01.1979 по 31.10.1980 у колгоспі імені Ілліча, з 13.10.1993 по 31.12.1997 у Науково-виробничому Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» та з 15.05.1996 по 31.12.1997, з 01.07.2016 по 31.08.2016, з 01.04.2020 по 27.12.2022 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агростав».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 01.01.1979 по 31.10.1980 у колгоспі імені Ілліча, з 13.10.1993 по 31.12.1997 у Науково-виробничому Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» та з 15.05.1996 по 31.12.1997, з 01.07.2016 по 31.08.2016, з 01.04.2020 по 27.12.2022 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агростав».

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована також тим, що до загального страхового стажу Позивача не зараховано період роботи в колгоспі в 1979-1980 роках, оскільки запис про період роботи в колгоспі проведено з порушенням. Щодо періодів роботи з 13.10.1993 по 20.03.2022 у Науково-виробничому Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер», з 15.05.1996 по 27.12.2022 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агростав» зазначив, що унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України створено у 1996 році. У вказаному реєстрі Науково-виробниче Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» зареєстровано 24.04.1997. Також в реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про сплату страхових внесків за період роботи Позивача з 01.04.2020 по 27.12.2022 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агростав». Згідно з реєстром застрахованих осіб Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агростав» сплачувало страхові внески з жовтня 2001 року по лютий 2004 року.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки Відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27.12.2022, по досягненню повних 60 років, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вказану заяву розглянуто за екстериторіальним принципом Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області та 03.01.2023 прийнято рішення № 80 про призначення пенсії (а.с. 59).

З метою з`ясування правильності нарахування та призначення пенсії представник Позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із відповідним запитом.

Листом від 07.04.2023 № 2600-0202-8/67580 (а.с. 34-36) ГУПФУ в м. Києві повідомило Позивача про необхідність підтвердження роботи в колгоспі згідно трудової книжки № 158 від 15.04.1980 відомостями про трудову участь у громадському господарстві. Записи в трудовій книжці з датами прийняття 13.10.1993 та 15.05.1996 не враховані до страхового стажу, оскільки відсутні записи про звільнення чи переведення, тому стаж обчислено за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Також, листом від 21.07.2023 № 2600-0202-8/143337 (а.с. 42-44) ГУПФУ в м. Києві повідомлено Позивача про врахований ОСОБА_1 страховий стаж за період з 01.07.2000 по 31.03.2020, відповідно до якого пенсію обчислено з урахуванням страхового стажу 32 роки 02 місці 24 дні.

Вважаючи рішення про невірний розрахунок страхового стажу протиправним, Позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до записів у трудовій книжці колгоспника № 158 в 1979-1980 роки Позивач працював на посаді тракториста в колгоспі ім. Ілліча (а.с. 61-65).

Під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено недостовірності або інших ознак юридичної дефектності трудової книжки Позивача, у зв`язку з чим її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, а зазначені Відповідачем обставини не можуть поза розумним сумнівом позбавити Позивача його конституційного права на соціальний захист, тому період з 01.01.1979 по 31.10.1980 має бути зарахований до страхового стажу Позивача.

Щодо періодів з 13.10.1993 по 20.03.2002, з 15.05.1996 по 27.12.2022 Відповідач пояснив, що останні не зараховані до страхового стажу Позивача у зв`язку з відсутністю даних про сплату страхових внесків з 01.01.2004. Також Товариство з обмеженою відповідністю «Агро-Інтер» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 24.04.1997, а унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Україні створено у 1996 році.

Відповідно до записів у трудовій книжці Позивача в період з 13.10.1993 по 20.03.2002 він працював на посаді директора в Науково-виробничому Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер», з 15.05.1996 по даний час працює директором у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агростав». Записи про вказані періоди роботи виправлень та неточностей не містять, тому, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Відповідача зарахувати до страхового стажу вищевказані періоди.

Щодо відсутності інформації про сплату страхових внесків, суд першої інстанції зазначив, що Позивач (застрахована особа) не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником (платником єдиного внеску) свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості страхувальника по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії Позивача періодів його роботи на підприємстві.

Разом з тим, із наданого суду першої інстанції розрахунку про стаж Позивача встановлено, що Відповідачем вищевказаний період частково зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 , а саме: з 01.01.1998 по 30.06.2016 та з 01.09.2016 по 31.03.2020 (а.с. 60).

За наведених обставин, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги мають бути задоволені частково шляхом зобов`язання Відповідача зарахувати до страхового стажу Позивача період роботи з 13.10.1993 по 31.12.1997 у Науково-виробничому Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» та з 15.05.1996 по 31.12.1997, з 01.07.2016 по 31.08.2016, з 01.04.2020 по 27.12.2022 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агростав».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Згідно із частинами 1, 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також, зокрема навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до записів у трудовій книжці колгоспника №158 в 1979-1980 роки Позивач працював на посаді тракториста в колгоспі ім. Ілліча (а.с. 61-65).

Як зазначено Відповідачем в апеляційній скарзі, до загального страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період роботи в колгоспі в 1979-1980 роках, оскільки запис про період роботи в колгоспі проведено з порушенням. Для зарахування вказаного періоду Позивачу необхідно було надати уточнюючу довідку про кількість відпрацьованих вихододнів та встановлений мінімум трудової участі у колгоспі.

Відповідно до пункту 1 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 (далі - Основні положення) трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.

Згідно з пунктом 13 Основних положень відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність відповідно до статуту та правил внутрішнього розпорядку колгоспу, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відповідно пункту 4 Постанови Кабінету міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27 квітня 1993 року № 301 (далі - Постанова № 301) відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що неточність у написанні деяких даних трудової книжки не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу Позивача з момент призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 307/541/17.

Таким чином, оскільки трудова книжка Позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу Позивача, а зазначені Відповідачем обставини не можуть позбавити Позивача його конституційного права на соціальний захист, тому період з 01.01.1979 по 31.10.1980 має бути зарахований до страхового стажу Позивача.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що періоди з 13.10.1993 по 20.03.2002, з 15.05.1996 по 27.12.2022 не зараховані до страхового стажу Позивача у зв`язку з відсутністю даних про сплату страхових внесків з 01.01.2004.

Відповідно до записів у трудовій книжці Позивача в період з 13.10.1993 по 20.03.2002 він працював на посаді директора в Науково-виробничому Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер», з 15.05.1996 по даний час працює директором у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агростав».

Щодо відсутності інформації про сплату страхових внесків, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно зі статтею 20 Закону № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частини 18 статті 106 Закону № 1058-IV посадові особи суб`єктів солідарної системи та накопичувальної системи пенсійного страхування, винні в порушенні законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами.

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску (пункт 1 частини 1 статті 6 Закону № 2464-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Згідно зі ст. 3 Закону № 2464-VI збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються, зокрема, за принципом відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Частиною 11 статті 9 Закону № 2464-VI передбачено, що у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 2464-VI посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.

Враховуючи наведені норми права, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника (платника єдиного внеску), а не на застраховану особу.

Таким чином, Позивач (застрахована особа) не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником (платником єдиного внеску) свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості страхувальника по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії Позивача періодів його роботи на підприємстві.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 12 вересня 2019 року у справі № 489/2283/16-а.

Таким чином, Позивачем до пенсійного органу при зверненні із заявою про призначення пенсії за віком було надано усі необхідні, належні та достатні документи для призначення йому відповідної пенсії, з яких вбачається достатній у Позивача для призначення пенсії страховий стаж.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінпраці та Мінфіном.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Повноваженнями перевіряти обґрунтованість видачі уточнюючих довідок та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію, наділені органи Пенсійного фонду України.

Вищенаведені обставини, за умови документального підтвердження і доведеності наявності у особи права на пенсійне забезпечення і дотримання ним процедури звернення за пенсією за віком, не може зумовлювати позбавлення особи такого права, яке набуто нею згідно з законодавством та гарантоване Конституцією і законами України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2021 року у справі № 487/68/17.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги, з урахуванням частково зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду: з 01.01.1998 по 30.06.2016 та з 01.09.2016 по 31.03.2020, підлягають задоволенню частково шляхом зобов`язання Відповідача зарахувати до страхового стажу Позивача період роботи з 13.10.1993 по 31.12.1997 у Науково-виробничому Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» та з 15.05.1996 по 31.12.1997, з 01.07.2016 по 31.08.2016, з 01.04.2020 по 27.12.2022 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агростав».

Отже, з огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування у вказаній частині не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Л.О. Костюк

В.В. Кузьменко