Справа № 420/5709/22
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2024-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5709/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

13.04.2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області (далі - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області у неприйнятті рішення по заяві від 27.11.2021 року;

- зобов`язати Дальницьку сільську раду Одеського району Одеської області прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу в приватну власність громадянину України (учаснику АТО) ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва площею 0,12 га, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради (за межами населеного пункту) Одеського району (колишнього Овідіопольського району) Одеської області, кадастровий номер :01:002:0549;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Також позивач просив суд зобов`язати Дальницьку сільську раду Одеського району Одеської області подати суду у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення та повернути витрати на судовий збір, на складання позову та іншу правничу допомогу у розмірі 15992,40 гривень (15000 витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір 992,40 грн.).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.11.2021 року ним поштою було направлено на адресу Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області заяву про затвердження проекту землеустрою. Вказана заява була отримана відповідачем однак станом на момент подачі позову рішення за нею не прийняте. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, а тому звернувся до суду з вказаною позовною заявою.

13.04.2022 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ Одеського окружного адміністративного суду, до розгляду справи № 420/5709/22 визначено суддю Цховребову М.Г.

Ухвалою від 18.04.2022 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження по справі № 420/5709/22 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

06.06.2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що заява позивача від 27.11.2021 року була отримана Дальницькою сільської радою 07.12.2021 року. Зважаючи на те, що позивачем були виконані всі вимоги діючого законодавства, заява від 27.11.2021 року була розглянута постійною комісією Дальницької сільської ради та із пропозицією «Задовольнити» документа були передані на розгляд сесії сільської ради. 24.12.2021 року відбулась чергова 12 сесія Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області, на якій було прийнято рішення №1224 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. України ОСОБА_1 у власність для ведення садівництва».

Також, відповідачем зазначено, що територія Дальницької сільської ради включає в себе 9 (дев`ять) населених пунктів та нараховує більше 12 тис. населення. В зв`язку з тим, що на адресу сільської ради надходить дуже велика кількість заяв, в тому числі и для розгляду на сесії ради, в тому числі й з земельних питань, збирати за кожною заявою позачергову сесію ради фізично не можливо, а тому заява позивача була розглянута у максимально стислі строки. Після направлення заяви на адресу Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області заявник не цікавився подальшим результатом розгляду даної зави, не з`являвся, не дзвонив, не спрямовував жодних листів із проханням повідомити його про результати розгляду заяви. Кошти в бюджеті для відправлення рекомендованої кореспонденції наприкінці бюджетного року були відсутні.

З огляду на викладене, вимоги позивача у частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, а саме прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, відповідач вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння будь-яких душевних страждань чи інших втрат немайнового характеру, з яких можна було б встановити характер та обсяг моральних страждань та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову.

Також, відповідач заперечує проти стягнення судових витрат.

20.06.2022 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що відповідно п. 9 ст. 118 Земельного Кодексу України на затвердження проекту землеустрою органу влади дається двотижневий строк. Однак протягом строку, встановленого законом ним жодної відповіді від відповідача отримано не було, жодних листів поштою не надходило. Позивач зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що його було повідомлено про прийняте рішення. Крім того, позивач вказує, що він цікавився про прийняте рішення на офіційному сайті відповідача. Відповідач повинен публікувати не тільки прийняті рішення, але - й проекти рішень, які виносяться на сесію (у тому числі - порядок денний сесії). На сайті інформація про рішення відсутня. Тому позивач і було зроблено висновок - що рішення по моїй заяві - не прийнято. Той факт, що у відповідача є в підпорядкуванні багато сіл та селищ та надходить багато заяв, тільки підтверджує, що відповідач має та бере на себе важливий обов`язок, як служба на благо громади та громадян України і повинен виконувати Закони України.

У відповіді на відзив відповідач зазначає, що він зменшує позовні вимоги, а саме виключає другу позовну вимогу щодо зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою, як таку, що неактуальна на сьогодні. На всіх інших позовних вимогах позивач наполягає, оскільки відповідачем було порушено вимоги Земельного Кодексу України, а саме рішення про затвердження проекту землеустрою прийнято не в двотижневий строк.

22.08.2022 року до суду від позивача надійшла заява, якою залучено звіт про виконання договору про надання правової допомоги.

04.10.2022 року від відповідача надійшла зача про зменшення судових витрат в порядку ст. 134 КАС України, в якій відповідач просить відмовити в стягненні судових витрат.

Розпорядженням Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2023 року № 538 призначено повторний автоматичний розподіл справи №420/5709/22.

12.09.2023 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ Одеського окружного адміністративного суду, до розгляду справи № 420/5709/22 визначено суддю Лебедєву Г.В.

Ухвалою від 11.09.2023 року Одеський окружний адміністративний суд прийняв до провадження справу №420/5709/22, ухвалив розпочати розгляд справи спочатку та здійснювати розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

На електронну адресу суду, з електронної пошти позивача вказаної в позовній заяві, надійшов електронний лист наступного змісту: «Доброго дня. по справі 420/5709/22, отримана Ухвала. просимо закрити провадження, вже зареєстроване право. прикріпили 2 файли». До вказано електронного листа було прикріплено копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та рішення Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області від 24.12.2021 року № 1224-VIII.

Ухвалою суду від 15.01.2024 року заяву позивача про закриття провадження у справі № 420/5709/22 повернути заявнику без розгляду, як таку, що подана без дотримання вимог ч. 10 ст. 44, ч. 1 ст. 167 КАС України.

Станом на дату ухвалення рішення інших заяв та клопотань до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 звернувся з заявою від 27.11.2021 року до Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області, в якій просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передати у власність (в межах норми безкоштовної передачі) земельну ділянку площею 0,12 га (за межами населених пунктів, Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району) за рахунок вільних земель сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, кадастровий номер :01:002:0549. Разом з заявою додано витяг з ДЗК та проект землеустрою.

Вказана заява була направлена засобами поштового зв`язку та отримана Дальницькою сільською радою Одеського району Одеської області 07.12.2021 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення № 960.

24.12.2021 року рішенням 12 сесія VIII скликання Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області від 24.12.2021 року № 1224 -VIII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. України ОСОБА_1 у власність для ведення садівництва» вирішено:

- затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. України ОСОБА_1 площею 0,1200 га, для ведення садівництва, що розташована за адресою: Мар`янівська сільська рада Одеського району Одеської області (за межами населених пунктів);

- передати гр. України ОСОБА_1 безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, в тому числі: рілля -0,1200 га, для ведення садівництва, із земель запасу сільськогосподарського призначення, що розташована за адресою: Мар`янівська сільська рада Одеського району Одеської області (за межами населених пунктів) та за якою визначено кадастровий номер :01:002:0549;

- гр. України ОСОБА_1 зареєструвати право власності на земельну ділянку, кадастровий номер - :01:002:0549, що розташована за адресою: Мар`янівська сільські рада Одеського району Одеської області (за межами населених пунктів), відповідно до чинного законодавства та пункту 2 цього рішення.

05.08.2022 року на підставі вказаного рішення було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,12 га кадастровий номер :01:002:0549 за ОСОБА_1 , реєстраційний номер № 100, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Позивач вважає, що відповідачем було порушено вимоги Земельного Кодексу України, а саме рішення про затвердження проекту землеустрою прийнято не в двотижневий строк.

Також, позивач вказує, що бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви йому було завдано моральну шкоду.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (надалі - ЗК України), а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Статтею 3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктами «а», «б» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно, з пунктом «б» частини першої статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частинами першою, другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в» частини третьої статті 116 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 35 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно з статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, серед інших, вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Частинами шостою, сьомою статті 118 ЗК України (в редакції, чинній на час подання позивачем заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та заяви про його погодження) встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Частиною дев`ятою статті 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом було передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин відповідно до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, який у двотижневий строк зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність.

Як встановлено в ході розгляду даної справи, позивач звернувся з заявою від 27.11.2021 року до Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області, в якій просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передати у власність (в межах норми безкоштовної передачі) земельну ділянку площею 0,12 га (за межами населених пунктів, Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району) за рахунок вільних земель сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, кадастровий номер :01:002:0549. Разом з заявою додано витяг з ДЗК та проект землеустрою.

Вказана заява була направлена засобами поштового зв`язку та отримана Дальницькою сільською радою Одеського району Одеської області 07.12.2021 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення № 960.

Отже, заява позивача мала була бути розглянута в строк до 21.12.2021 року включно.

Однак, рішенням 12 сесія VIII скликання Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області № 1224 -VIII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. України ОСОБА_1 у власність для ведення садівництва» було прийнято 24.12.2021 року.

Таким чином, відповідачем розглянуто заяву позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з порушенням строку, передбаченого ст. 118 Земельного кодексу України.

Відтак наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розгляду заяви ОСОБА_1 по суті із прийняттям відповідного рішення у встановлений ст. 118 ЗК України строк.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що належним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах є визнання протиправною бездіяльності Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області щодо нерозгляду у двотижневий строк заяви ОСОБА_1 від 27.11.2021 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га (за межами населених пунктів, Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району) за рахунок вільних земель сільськогосподарського призначення для ведення садівництва (кадастровий номер :01:002:0549) та передачу у власність (в межах норми безкоштовної передачі) земельну ділянку.

Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди слід зазначити таке.

Згідно зі статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Крім того, статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові КАС ВС від 22 лютого 2023 року у справі №400/491/21.

Однак, позивачем таких доказів суду не надано.

Виходячи з доводів позивача, суд вважає їх недостатніми та позивачем не доведено наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд робить висновок, що позовні вимоги ОСОБА_1 належать до задоволення частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що під час подання позовної заяви позивачем судовий збір не сплачувався.

Крім того, суд зазначає, що позивачем при подачі позову було надано до суду копію посвідчення учасника бойових дій, а тому відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» віє звільнений від сплати судового збору

З огляду на викладене, підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.

Щодо вимог про відшкодування витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою, отриманою від адвоката, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Положеннями ч.ч. 3 та 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу суд зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має врахувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), який в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, суд встановив та матеріалами справи підтверджено, що 15.03.2022 року між адвокатом Адвокатським обєднанням «Біендем Партнерз» та позивачем укладено договір № 15/03-22 про надання професійної правничої допомоги.

Відповідно до п. 4.1 вказаного договору вартість послуг з професійної правничої допомоги становить15000,00 грн.

Також, позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу надано до суду звіт про обсяг наданої професійної правничої допомоги, згідно якого станом на 12.08.2022 року позивачу надано правову допомогу на суму 11200,00 грн.

Від відповідача надійшла заява про зменшення судових витрат в порядку ст.. 134 КАС України, в якій відповідач просить відмовити в стягненні витрат на правову допомогу, так як розмір зазначених витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, не спів мірним складності справи та відсутні докази витраченого адвокатом часу на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Вирішуючи питання щодо співмірності витраченого часу та обсягу наданих послуг, суд зазначає, що представником позивача не надано суду детального розрахунку часу, витраченого адвокатом, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 10.06.2021 у справі №820/479/18 та у своїй постанові від 10.09.2021 у справі №460/2315/19.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні акт виконаних робіт, розрахунок часу, який був витрачений адвокатом при наданні послуг позивачу, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджено витрачений адвокатом час, надані послуги, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат, понесених на отримання правничої допомоги задоволенню не підлягає.

Аналогічна правова позиція Верховним Судом викладена в постановах від 08.05.2018 у справі №810/2823/17, від 15.05.2018 у справі №821/1594/17, від 22.05.2018 у справі №826/8107/16, від 24.01.2019 у справі №716/155/17 та від 22.04.2019 у справі №806/2143/18.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області (вул. Дружби, 126, с. Дальник, Одеський р-н, Одеська обл., 67842, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльності Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області щодо нерозгляду у двотижневий строк заяви ОСОБА_1 від 27.11.2021 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га (за межами населених пунктів, Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району) за рахунок вільних земель сільськогосподарського призначення для ведення садівництва (кадастровий номер :01:002:0549) та передачу у власність (в межах норми безкоштовної передачі) земельну ділянку.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 06.02.2024 року.

Суддя Г. В. Лебедєва