Справа № 500/6849/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/6849/23 пров. № А/857/24943/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.

за участі секретаря судового засідання : Ханащак С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Свірського Тараса Володимировича на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Подлісною І.М. в порядку письмового провадження у м. Тернополі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

23.10.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - ВДВС, відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову ВДВС від 05.09.2023 по виконавчому провадженню №72455902.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Свірський Т.В. подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оспорювана постанова прийнята з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих дій, оскільки постановою ВДВС від 22.08.2023 проведення виконавчих дій було відкладено до 05.09.2023 і саме ця дата є кінцевою періоду дії відкладення проведення виконавчих дій. Про дату та час вчинення виконавчих дій його не було повідомлено, а обстеження проведене за його відсутності. Також зазначає, що рішення суду ним було виконане до прийняття оспорюваної постанови та складання державним виконавцем акту. Матеріалами виконавчого провадження жодним чином не доводиться факт невиконання ним рішення суду. Висновки суду першої інстанції про те, що порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою скасування такого рішення, скаржник вважає помилковими з огляду на те, що в даному випадку йдеться не про формальне порушення строків, а про вчинення виконавчих дій в період їх відкладення, тобто в період дії відповідної заборони на вчинення такий дій. Також наголошує на тому, що відповідно до постанови слідчого СВ ВП №3 Тернопільського районного управління поліції про закриття кримінального провадження, встановлено відсутність факту невиконання позивачем судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Шкільняк В.Є. просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Свірського Т.В., який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача Шкільняка В.Є., який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 07.08.2023 у ВДВС надійшов виконавчий лист по справі №606/1105/18, виданий Теребовлянським районним судом 01.12.2021, відповідно до якого рішення набрало законної сили 03.06.2021.

Виконавчий лист було подано до примусового виконання представником стягувачки ОСОБА_2 , за довіреністю №737 від 30.06.2022 ОСОБА_3 , який прийнято державним виконавцем до виконання та відкрито виконавче провадження, оскільки не закінчився строк його пред`явлення до виконання, він відповідає передбаченим Законом України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404) вимогам і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

08.08.2023 державний виконавець звернувся до судді Теребовлянського районного суду, який постановив рішення із заявою щодо роз`яснення рішення №606/1105/18, в частині : яким чином ОСОБА_1 слід звільнити самовільно зайняту ділянку розміром 0,0002 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (ділянка за кадастровим номером :03:003:0935), на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Оскільки, 22.08.2023, закінчився 10-денний термін, протягом якого боржнику необхідно виконати рішення суду, а ухвала про роз`яснення рішення суду у відділ не надходила, керуючись ст.32 Закону №1404, державним виконавцем було винесено постанову про відкладення проведення виконавчих дій до 05.09.2023.

05.09.2023 у відділ надійшла ухвала Теребовлянського районного суду по справі №606/1105/18 від 31.08.2023, якою було відмовлено у задоволенні заяви про роз`яснення рішення суду.

05.09.2023 з метою перевірки стану виконання боржником рішення суду, здійснено виїзд по місцю виконання рішення, зокрема, за адресою : АДРЕСА_1 .

Згідно акту державного виконавця від 05.09.2023 встановлено, що самовільно зайняту ділянку, розміром 0,0002 га боржником не звільнено, що підтвердила представник стягувача Куцевол Н.В., яку було залучено до проведення виконавчих дій з метою належного виконання рішення суду.

Постановою ВДВС від 05.09.2023 по виконавчому провадженню №72455902 на ОСОБА_1 було накладено штраф в розмірі 1700,00 грн, у якій зазначено, що позивач (боржник у виконавчому провадженні) не виконав рішення суду по справі №606/1105/18, тобто не звільнив самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0002 га.

Вважаючи протиправною оспорювану постанову, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оспорюваної постанови державний виконавець діяв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом, а прийняте ним рішення відповідає визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон №1404.

Згідно дефініції, наведеної у статті 1 Закону №1404, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 13 Закону №1404 передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.18 Закону №1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закон, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 63 Закону №1404 визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Згідно ч.6 ст.26 Закону №1404, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно ч.2, 3 ст.63 Закону №1404, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст.75 Закону №1404, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що застосування такого заходу реагування як винесення постанови про накладення штрафу є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження. Накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк.

При цьому підставою для застосування такого виду відповідальності є саме невиконання судового рішення без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк.

Відповідно до положень статті 11 Закону №1404, строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

З матеріалів справи видно, що 22.08.2023, закінчився 10-денний термін, протягом якого боржнику необхідно було виконати рішення суду. Разом з тим, станом на закінчення вказаного терміну відповідачем не отримано ухвали про роз`яснення рішення суду, а тому керуючись ст.32 Закону №1404, державним виконавцем було винесено постанову про відкладення проведення виконавчих дій до 05.09.2023.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що саме 05.09.2023 є кінцевою датою відкладення проведення виконавчих дій.

Виходячи із загальноправових положень національного права, день, з якого починається відлік строку, починає свій перебіг з наступного дня після настання певної дії або події, з якою пов`язано його початок.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 по справі №815/4579/17 зазначено, що Європейська конвенція про обчислення строків (ETS №76) від 16.05.1972 (далі - Конвенція ETS №76), підписана державами - членами Ради Європи, застосовується до обчислення строків у цивільних, комерційних і адміністративних справах, включаючи процедуру стосовно таких справ, якщо такі строки встановлені: a) законом або судовим чи адміністративним органом. У статті 2 Конвенції ETS №76 визначено, що для цілей цієї Конвенції термін dies a quo означає день, з якого починається відлік строку, а термін dies ad quem означає день, у який цей строк спливає.

Відповідно до ст.3 Конвенції ETS №76, строки, обчислені у днях, тижнях, місяцях і роках, починаються опівночі dies a quo і спливають опівночі dies ad quem.

Проте положення попереднього пункту не заважають тому, щоб та чи інша дія, яка має бути здійснена до спливу встановленого строку, виконувалася у день dies ad quem лише до закінчення нормального робочого часу.

Відтак, виконавча дія мала б бути проведена не раніше 06.06.2023, і відповідно штраф, за наявності відповідних підстав, міг би бути застосований до позивача не раніше вказаної дати, тоді як оспорювана постанова винесена відповідачем 05.09.2023, що вказує на її передчасність.

З цього приводу слід вказати, що передчасність проведення виконавчих дій державним виконавцем позбавило право позивача, передбачене ч.1 ст.19 Закону №1404, взяти на участь у вчиненні виконавчих дій, а також інших прав, які з цього випливають.

Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що відповідач встановив факт поважності чи неповажності невиконання позивачем рішення суду.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі №640/9234/19.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оспорювану постанову, відповідач діяв всупереч законодавчим нормам, необґрунтовано та передчасно, а тому така є протиправною та підлягає скасуванню.

При цьому, суд апеляційної інстанції не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки порушення державним виконавцем процедури прийняття оспорюваної постанови є самостійною та достатньою підставою для скасування такої.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Свірського Тараса Володимировича задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року по справі №500/6849/23 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05 вересня 2023 року по виконавчому провадженню №72455902, якою на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 1700,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 05.02.2024