Справа № 420/11233/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової академії м. Одеса в особі Житлової комісії академії (; вул. Фонтанська дорога, 10, м. Одеса, 65009) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

17 травня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової академії м. Одеса в особі Житлової комісії академії, в якій позивач просить суд:

визнати протиправною відмову Військової академії міста Одеса в особі житлової комісії у зміні дати зарахування підполковника запасу ОСОБА_1 на квартирний облік в Військовій академії міста Одеса з 03.02.1995 року на 14 жовтня 1992 року зі складом родини три особи;

зобов`язати Військову академію міста Одеса в особі житлової комісії змінити дату зарахування підполковника запасу ОСОБА_1 на квартирному обліку з урахуванням попереднього часу перебування на такому обліку з 03.02.1995 року на 14 жовтня 1992 року;

стягнути з відповідача користь позивача судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 22.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період проходження військової служби у Збройних Силах України позивач знаходився на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання. У зв`язку із звільненням позивача з військової служби за станом здоров`я та через те, що він та його родина не були забезпеченні житлом за місцем служби, його залишено на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання.

Позивач зазначає, що станом натепер, відповідно до списків, оприлюднених на сайті МО України датою постановки ОСОБА_1 на облік осіб, які потребують поліпшення житлових вимог значиться 03.02.1995 року. Після ознайомлення зі своєю житловою справою, позивачу стало відомо, що він включений у чергу для отримання житлової площі з 03.02.1995 року на підставі протоколу № 4 від 05.02.2005 року, прийнятого на засіданні житлової комісії колишнього Одеського інституту Сухопутних військ (правонаступником якого є Військова академія м. Одеси).

В той же час, як стверджує позивач, за попереднім місцем служби у військовій частині НОМЕР_2 , його разом з родиною було включено до черги для отримання житлової площі з 14.10.1992 року. У зв`язку із цим позивач звернувся до відповідача із заявою про зміну дати зарахування на квартирний облік з 03.02.1995 року на 14.10.1992 року, однак Військовою академією було надано відмову, оформлену протоколом житлової комісії Військової академії № 8 від 28.02.2023 року.

Вказана відмова на думку позивача є протиправною та порушує його соціальні права, тому він змушений звернутися до суду із даним позовом для судового захисту наявного у нього права щодо належного періоду зарахування на житловий облік як особи, яка потребує поліпшення житлових умов.

Відповідач із позовом не погодився та у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач прибув з військової частини НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 ), яка розташована у АДРЕСА_2 для подальшого проходження служби в Одеський інститут Сухопутних військ у березні 2003 року. В подальшому, а саме 16.07.2003 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командування Одеського інституту Сухопутних Військ щодо постановки його в чергу на отримання житла, але фактично з вищезазначеним рапортом та необхідними документами для постановки на чергу до житлової комісії Одеського інституту Сухопутних Військ звернувся лише на початку 2005 року про що свідчать копії документів доданих до позовної заяви позивачем. Вказаний рапорт та документи комісією були розглянуті та житловою комісією Одеського інституту Сухопутних військ прийнято рішення № 4, яким позивача включено до черги для отримання житлової площі з 03.02.1995 року.

Під час проведення щорічних перереєстрацій всіх осіб, що перебувають на квартирному обліку у правонаступниках розформованого у 2007 році Одеського інститут Сухопутних військ, а саме: в Одеському інституті Одеського національного політехнічного університету у 2009-2010 роках, у Військовій академії в 2011 році ОСОБА_1 сумлінно прибував в житлову комісію і здавав встановлені для проходження перереєстрації документи, ознайомлювався зі списками черговості і до 21.02.2023 року не мав ніяких заперечень щодо дати його зарахування на квартирний облік. Втім, 21.02.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про винесення рішення про внесення змін щодо дати взяття позивача на облік з 03.05.1995 року на 14 жовтня 1992 року, тобто взяття його на облік з часу постановки на облік за попереднім місцем служби.

Відповідач звертає увагу, що відповідно витягу з протоколу № 8 від 28.02.2023 року звернення позивача було розглянуто та вирішено відмовити полковнику запасу ОСОБА_1 у перенесенні дати його зарахування на квартирний облік в Одеському гарнізоні з 1995 року на 1992 рік, залишити в силі рішення житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ від 05.02.2005 року, протокол № 4 в частині, що стосується зарахування підполковника запасу ОСОБА_1 та членів його сім`ї на квартирний облік і включення в списки черговості одержання жилої площі з 03 лютого 1995 року.

Додатково відповідач наголошував, що при поданні документів позивачем не було надано довідку за зразком відповідно до додатку 4 наказу Міністерства оборони України № 577 від 06.10.2006 року, натомість долучено лише довідку Котовської КЕЧ району № 12 від 21.01.2004 року, що відповідала додатку № 2 до наказу Міністра оборони України № 20 від 03.05.1995 року.

Окрему увагу представник відповідача акцентує на тому, що позивачем не було дотримано строку звернення до суду із даним позовом, а відтак суд має врахувати цю обставину та застосувати відповідні процесуальні наслідки, передбачені КАС України.

За викладених аргументів та фактичних обставин, відповідач вважає, що заявлений позов є необґрунтованим, а відтак у його задоволенні слід відмовити.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що до 03.10.2005 року ОСОБА_1 проходив військову службу та наказом командувача Сухопутних Військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 127 від 03.10.2005 року ОСОБА_1 звільнено у запас з військової служби за пунктом 67 підпунктом «б» (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу, із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок житлового фонду МО України.

14 жовтня 1992 року капітаном ОСОБА_1 на ім`я командира НОМЕР_4 батареї (військова частина НОМЕР_2 ) подано рапорт, у якому позивач просив клопотати перед вищим керівництвом щодо постановки до черги на отримання квартири у складі 3 осіб, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , дочки ОСОБА_3 1987 року народження. Вказаний рапорт також містить резолюції командира батареї та командира дивізіону.

14 жовтня 1992 року на засіданні житлової комісії військової частини НОМЕР_2 прийнято рішення, оформлене протоколом №19, яким вирішено включити в чергу для отримання житлової площі капітана ОСОБА_1 з 14.10.1992 року у складі сім`ї 3 особи, пільг не має.

Згідно послужного списку ОСОБА_1 , він з 07.03.2003 року був викладачем кафедри автомобільної техніки Одеського інституту Сухопутних військ Південного оперативного командування.

Згідно довідки №12 від 21.01.2004 року, виданої Котовською квартирно-експлуатаційною частиною району Південного оперативного командування Міністерства оборони України, ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_3 з 14.10.1992 року, складом сім`ї 3 особи.

У довідці №11 від 21.01.2004 року, виданої Котовською квартирно-експлуатаційною частиною району Південного оперативного командування Міністерства оборони України зазначено, що ОСОБА_1 за місцем служби в місті Котовськ з 21.04.1992 року по 22.03.2003 року житловою площею Міністерства оборони не забезпечувався.

Протоколом № 4 засідання житлової комісії Одеського інституту Сухопутних Військ від 09.02.2005 року ОСОБА_1 зараховано на квартирний облік в Одеському інституті Сухопутних військ з 03.02.1995 року у складі сім`ї 3 особи.

21 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача в особі житлової комісії із заявою щодо зміни дати зарахування на квартирний облік в Одеському гарнізоні, оскільки він вважав, що має бути збережений строк перебування на житловому обліку, визначений за попереднім місцем проходження служби.

Протоколом №8, оформленим на засіданні житлової комісії Військової академії (м. Одеса) від 28 лютого 2023 року за результатом розгляду поданої заяви вирішено відмовити підполковнику запасу ОСОБА_1 у переносі дати його зарахування на квартирний облік в Одеському гарнізоні з 1995 року на 1992 рік. Залишити в силі рішення житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ від 05.02.2005 року, протокол № 4 в частині, що стосується зарахування підполковника запасу ОСОБА_1 та членів його сім`ї на квартирний облік і включення в списки черговості одержання жилої площі з 3 лютого 1995 року.

Наказом начальника Військової академії (з адміністративно-господарської діяльності) №247 від 23.03.2023 року оголошено рішення житлової комісії Академії від 28 лютого 2023 року.

Не погоджуючись із таким рішенням житлової комісії, вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом, наполягаючи, що строк перебування на квартирному обліку повинен включати період з 14.10.1992 року по 03.02.1995 року, що протиправно було невраховано відповідачем.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 38 ЖК України (найменування кодексу згідно Закону України «Про дерадянізацію законодавства України») (далі - ЖК України, в редакції на момент постановки позивача на квартирний облік) порядок обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Відповідно до ст. 39 ЖК України громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті; за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 40 ЖК України громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.

Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання; 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

У разі смерті громадянина, який перебував на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, за членами його сім`ї зберігається право подальшого перебування на обліку. Таке ж право зберігається за членами сім`ї громадянина, який перебував на обліку у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів і був знятий з обліку з підстав, зазначених у пунктах 2 і 4 цієї статті.

Зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік.

Про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку.

Не знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов народні депутати України, які перейшли на постійну роботу у Верховну Раду України, і члени їх сімей за місцем попередньої роботи чи постійного проживання.

Відповідно до ст. 41 ЖК України контроль за станом обліку на підприємствах, в установах, організаціях громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів і відповідними органами професійних спілок.

Відповідно до ст. 42 ЖК України жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень.

Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Законодавством Української РСР окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі, може бути надано перевагу в строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік.

Відповідно до ст. 44 ЖК України громадянинові, який перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи, черговість на одержання жилого приміщення може бути перенесено на рік, якщо протягом попереднього року за систематичне порушення трудової дисципліни, пияцтво, хуліганство, розкрадання державного або громадського майна до нього застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського впливу або заходи адміністративного стягнення чи кримінального покарання, за винятком випадку, передбаченого пунктом 4 статті 40 цього Кодексу.

Черговість може бути перенесено і в інших випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Рішення про перенесення черговості приймається органами, які винесли рішення про взяття громадянина на облік потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до ст. 60 ЖК України правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Таким чином, держава гарантує кожному військовослужбовцю право на отримання житлового приміщення або грошової компенсації за піднайом (найом) житла у разі дотримання певних умов. У свою чергу, житловим законодавством чітко унормовано питання квартирного обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, зокрема визначено місце взяття їх на облік, черговість дання житла, підстави зняття з обліку, зміна черговості, тощо.

У свою чергу, облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання, врегульовано нормами Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470 (далі Правила, в редакції на момент включення позивача до черги на квартирний облік та зміни місця несення військової служби).

Пунктом 2 Правил визначено, що жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до пункту 3 Правил, квартирний облік, установлення черговості на одержання жилої площі, а також її розподіл здійснюються під громадським контролем і з додержанням гласності.

Відповідно до п.п. 1 п. 32 Правил, громадяни, які перебували на квартирному обліку за місцем роботи і перейшли на інше підприємство, в установу, організацію в тому ж населеному пункті (крім зазначених в абзаці другому пункту 16 Правил), беруться на облік за новим місцем роботи, а якщо там не ведеться облік, то у виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання, із збереженням попереднього часу перебування на обліку та у списках осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, у випадку переведення на інше підприємство, в установу, організацію за розпорядженням вищестоящих органів або за рішенням відповідних партійних, радянських, профспілкових та інших органів чи переходу на виборну посаду.

Тобто, суд зазначає, що відповідно до ЖК та Правил обліку збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку можливе тільки при переміщенні громадянина за розпорядженням вищестоящих органів з однієї організації в іншу в одному населеному пункті.

Збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку при переміщенні громадянина з однієї організації в іншу, які знаходяться в різних населених пунктах ЖК та Правил обліку не передбачено.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , перебуваючи на військовій службі, був взятий на квартирний облік вперше 14.10.1992 року. Однак, в подальшому у зв`язку із переміщенням на нове місце несення служби з м. Котовськ до м. Одеси позивача зараховано на квартирний облік в Одеському інституті Сухопутних військ з 03.02.1995 року.

Суд зазначає, що на момент вирішення питання щодо включення позивача до черги на квартирний облік після переміщення на нове місце служби та подання документів вказане питання додатково регулювалося Положенням про порядок забезпечення жилою площею у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 23.12.1992 № 220 в редакції на підставі наказу Міністра оборони України від 03.12.1995 № 20.

Так, відповідно до п. 11 Положення про порядок забезпечення жилою площею у Збройних Силах України, військовослужбовці беруться на квартирний облік рішенням житлової комісії військової частини, затвердженим командиром військової частини. На засіданні комісії має право бути присутнім військовослужбовець, відносно якого вирішується питання прийняття на квартирний облік. В рішенні вказується дата прийняття на облік, склад сім`ї, підстави для прийняття на облік, вид черги надання житлових приміщень (загальна черга, в першу чергу), а у випадку відмови в прийнятті на облік підстави відмови з посиланням на відповідну норму житлового законодавства. Датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесене рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік. День прийняття на квартирний облік визначає місце військовослужбовця на одержання житлового приміщення.

Військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі на вищу, рівнозначну посаду, а також з вищих посад на нижчі за підставами, передбаченими підпунктами "а", "б" та "д" пункту 36 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу та підпунктами "а" та "б" пункту 27 Тимчасового положення про проходження військової служби прапорщиками та мічманами, пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень.

Відповідно до п. п. 12, 13, 34 Положення про порядок забезпечення жилою площею у Збройних Силах України на кожного військовослужбовця, взятого на квартирний облік, оформлюється облікова справа, у якій знаходяться необхідні документи: рапорт про прийняття на квартирний облік, який підписується членами сім`ї, що проживають разом з військовослужбовцем, мають самостійне право на отримання житла та бажають разом з ним стати на облік; довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку; довідка про те, чи перебувають члени сім`ї на квартирному обліку за місцем роботи (у виконавчих комітетах місцевих Рад). Інші документи, при потребі, житлові комісії самі запитують через командирів військових частин у відповідних державних органів, установ, організацій.

Військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та КЕЧ району до отримання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених у цьому пункті: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала необхідність для надання іншого житлового приміщення; при переміщенні військовослужбовця до нового місця служби у інший населений пункт; при засудженні військовослужбовця до позбавлення волі на термін понад 6 місяців, крім умовного засудження; при наданні відомостей, що не відповідають дійсності та які стали основою для прийняття на облік або неправомірних дій командування при вирішенні питання про прийняття на облік.

Відповідно до абзацу 3 пункту 9 розділу VI Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністра оборони України № 380 від 31.07.2018 року (в редакції на дату прийняття протоколу № 8 від 28.02.2023 року), військовослужбовці, які перебували на обліку за попереднім місцем проходження військової служби, на загальних підставах в органах місцевого самоврядування та до набрання чинності цією Інструкцією зараховуються на облік із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також заносяться у списки осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла за наявності підстав. Час перебування військовослужбовців на обліку для поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею) не враховується.

Отже, всі питання, пов`язані із забезпеченням житловою площею військовослужбовців, вирішуються за місцем проходження ними служби. При цьому, суд зазначає, що Положенням чітко визначено, що датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесено рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік. Разом із тим, суд звертає увагу, що у разі переміщення військовослужбовця для проходження військової служби до іншого гарнізону, за загальним правилом, за ним зберігається попередній час перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби.

Як слідує з витягу з протоколу № 8 засідання житлової комісії Військової академії (м. Одеса) від 28 лютого 2023 року, на засіданні слухали інформацію секретаря житлової комісії Військової академії про заяву підполковника запасу ОСОБА_1 щодо переносу дати його зарахування на квартирний облік з 1995 року на 1992 рік, з якої стало відомо, що підполковник запасу ОСОБА_1 не згоден з рішенням житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ, яка зарахувала його на квартирний облік з 03.02.1995 року без врахування дати його зарахування на квартирний облік за попереднім місцем служби у в/ч НОМЕР_2 в Котовському гарнізоні, а саме з 14.10.1992 року, вважає таке рішення порушенням його прав і просить житлову комісію Військової академії як правонаступника житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ переглянути вказане рішення і зарахувати його на квартирний облік в Одеському гарнізоні з 14.10.1992 року.

Секретар житлової комісії ОСОБА_4 довів до присутніх вимоги наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20 і затвердженого цим наказом «Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України» якими керувалась житлова комісія Одеського інституту Сухопутних військ 05.02.2005 року (протокол № 4) під час прийняття рішення про зарахування на квартирний облік в Одеському гарнізоні підполковника ОСОБА_1 .

Дійсно, в абзаці 4, пункту 11 «Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України» визначено, що: «Військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі, пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби…» Але, в пункті 2 наказової частини наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20, яким було затверджено це Положення, встановлено наступне обмеження: «Встановити, що у випадках, передбачених абзацом четвертим пункту 11 зазначеного Положення, при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон, йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку, але не раніше, ніж з дня набрання чинності цим наказом» тобто з 03.02.1995 року.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та враховуючи висловлені сторонами правові позиції по справі, беручи до уваги наявне правове регулювання, що застосоване до спірних правовідносин, суд робить висновок, що позивач мав право на зарахування йому попереднього часу перебування на квартирному обліку, оскільки абз. 4 п. 11 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 23.12.1992 № 220 в редакції на підставі наказу Міністра оборони України від 03.12.1995 № 20 чітко передбачало, що у разі переміщення військовослужбовця для проходження військової служби до іншого гарнізону, за загальним правилом, за ним зберігається попередній час перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби.

При цьому, суд критично відноситься до доводів відповідача, що в пункті 2 наказової частини наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20, встановлено обмеження, яке є застосованим до позивача, оскільки відповідно до вказаного пункту воно поширювало свою дію на осіб, які перебувають в списках та користувалися правом першочергового і позачергового отримання жилих приміщень. Натомість матеріали справи не містять жодного належного доказу, що ОСОБА_1 є такою особою та перебуває у вказаних списках. Більш того, суд враховує і те, що при зарахуванні позивача на квартирний облік 14.10.1992 року в рішенні житлової комісії зазначалося про відсутність у позивача будь-яких пільг.

На підставі вищевикладеного, суд робить висновок, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач не врахував індивідуальних особливостей особової (житлової) справи ОСОБА_1 , не встановив до якої категорії осіб належить позивач як особа, що потребує поліпшення житлових умов та у зв`язку із цим помилково застосував застереження, які з огляду на наявні в матеріалах справи докази на позивача не поширювалися.

Суд наголошує, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх доказах, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону та узгоджуються із ним.

За таких обставин, суд приходить висновку, що оскаржувана позивачем відмова, оформлена рішенням житлової комісії Військової академії (м. Одеса), згідно протоколу №8 від 28.02.2023 року є протиправним та підлягає скасуванню з вищевикладених мотивів.

Що ж стосується позовних вимог ОСОБА_1 зобов`язати Військову академію міста Одеса в особі житлової комісії змінити дату зарахування підполковника запасу ОСОБА_1 на квартирному обліку з урахуванням попереднього часу перебування на такому обліку з 03.02.1995 року на 14 жовтня 1992 року, то у задоволенні таких вимог слід відмовити, оскільки вказане питання належить до дискреційних повноважень відповідача та вирішується за встановленою процедурою на засіданнях житлової комісії, а суд не наділений повноваженнями підміняти компетенцію суб`єкта владних повноважень та втручатися в її реалізацію.

Разом із тим, суд враховує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, суд вважає, що достатнім та ефективним способом судового захисту прав позивача у даному випадку буде зобов`язання відповідача повторно розглянути подану ним заяву від 21.02.2023 року та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду у даній справі.

Стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем процесуального строку звернення до суду, то їх слід визнати безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частини третя статті 122 КАС України).

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані приписами ст.123 КАС України.

Зокрема, відповідно до ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Приписи ст.122 КАС України визначають відлік процесуального строку звернення до суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відтак, строк для оскарження позивачем наказів про звільнення та про зміну дати звільнення і його відлік розпочинається з дня, коли позивач дізнався чи мав дізнатися про оскаржувані накази.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Норми КАС не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, предметом спору в даній адміністративній справі є рішення відповідача, оформлене протоколом № 8 від 28 лютого 2023 року, яким затверджено відмову житлової комісії академії у задоволенні заяви позивача від 21.02.2023 року.

Згідно листа Військової академії (м. Одеса) № 36/6/278 від 10.03.2023 року позивача було повідомлено про те, що його заява щодо зміни дати зарахування на квартирний облік в Одеському гарнізоні розглянута. При цьому, на вказаному листі наявний підпис позивача, що спірне рішення він отримав 10.03.2023 року.

Таким чином, з моменту отримання листа № 36/6/278 від 10.03.2023 року позивач був поінформований щодо підстав прийняття спірного рішення, оформленого протоколом № 8 від 28 лютого 2023 року та саме з вказаної дати почався відлік строку звернення до суду із даним позовом.

При цьому, суд наголошує, що саме прийняття відповідачем вказаного рішення і стало підставою звернення до суду із даним позовом, будь-які інші обставини у даному випадку не мають правового значення з тих міркувань, що предметом спору є правомірність рішення суб`єкта владних повноважень, яке прийнято 28 лютого 2023 року та посвідчує оскаржувану відмову.

Частиною другою ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010р. в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

Таким чином, станом на 17 травня 2023 року (дата звернення до Одеського окружного адміністративного суду) шестимісячний строк звернення із позовом не сплив, через що позивач звернувся до суду із заявленими вимогами в установлені строки. Додатково суд зважає на те, що позивач почав реалізовувати своє право на судовий захист в контексті спірних правовідносин ще у квітні 2023 року, однак ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року у відкритті провадження у справі №521/9779/23 було відмовлено та роз`яснено позивачу, що спір належить до розгляду судом адміністративним судом за предметною юрисдикцією.

Отже, доводи відповідача про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду є необґрунтованими та відхиляються судом з вищенаведених мотивів.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наявного правового регулювання та встановлених обставин суд робить висновок, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню у спосіб:

визнання протиправним та скасування (в частині) рішення житлової комісії Військової академії (м. Одеса), оформленого протоколом №8 від 28.02.2023 року за питанням № 5 порядку денного, яким затверджено відмову ОСОБА_1 у задоволенні його заяви від 21.02.2023 року про перенос дати його зарахування на квартирний облік з 03.02.1995 року на 14.10.1992 року;

зобов`язання Військової академії (м. Одеса) в особі житлової комісії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.02.2023 року щодо зміни дати його зарахування на квартирний облік в Одеському гарнізоні на 14.10.1992 року та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду у даній справі..

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., який з урахуванням вимог статті 139 КАС України підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Військової академії (м. Одеса).

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової академії м. Одеса в особі Житлової комісії академії (; вул. Фонтанська дорога, 10, м. Одеса, 65009) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасування (в частині) рішення житлової комісії Військової академії (м. Одеса), оформленого протоколом №8 від 28.02.2023 року за питанням №5 порядку денного, яким затверджено відмову ОСОБА_1 у задоволенні його заяви від 21.02.2023 року про перенос дати його зарахування на квартирний облік з 03.02.1995 року на 14.10.1992 року.

Зобов`язати Військову академію (м. Одеса) () в особі житлової комісії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) від 21.02.2023 року щодо зміни дати його зарахування на квартирний облік в Одеському гарнізоні на 14.10.1992 року та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду у даній справі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Військової академії м. Одеса (; вул. Фонтанська дорога,10, м. Одеса, 65009) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1 073(одна тисяча сімдесят три) 60коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян