Справа № 200/147/24
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2024-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

06 лютого 2024 року Справа №200/147/24

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка

Олега Миколайовича ознайомившись з позовною заявою

ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, відповідно до якого просив суд зобов`язати відповідача виконати належним чином його обов`язки, здійснивши у повному обсязі у межах компетентності дії щодо повернення автомобіля, звичайно з урахуванням тимчасових обставин воєнного стану (де він по факту є і де його нема) та можливого перебування боржника (у котрого ще є дружина. Сімейне та інше право щодо спільного майна) за межами досяжності для відповідача, а не закривати.

10 січня 2024 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк не більше десяти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви, шляхом: уточнення адміністративного позову у частині протиправності оскаржуваних дій відповідача; уточнення відповідача за адміністративним позовом; надання документів, що підтверджують зареєстроване місце проживання позивача; надання заяви про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску; надання власного письмового підтвердження про те, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; надання копій документів, долучених до позовної заяви належної якості, які дозволяють вільно читати їх.

Постановляючи означену ухвалу суд виходив з того, що позовна заява подана з порушеннями вимог ст.ст. 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, з наступних підстав.

Предметом оскарження є бездіяльність відповідача як головного державного органу у системі органів примусового виконання рішень щодо виконання заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 липня 2021 року у справі №242/860/21 та постанови Донецького апеляційного суду від 28.12.2021 року у справі №242/860/21.

Водночас, адміністративний позов не містить конкретних обставин спірних правовідносин та обґрунтування порушення прав, свобод, інтересів позивача відповідачем, зокрема, у чому полягає зміст конкретного порушення з боку саме Міністерства юстиції України.

Поряд з цим, органом примусового виконання заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 липня 2021 року у справі №242/860/21 був Селидівський відділ ДВС у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), який є самостійною юридичною особою, наділеною повноваженнями щодо примусового виконання рішень судів.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що питання визначення органу примусового виконання, тобто відповідача за адміністративним позовом, підлягає з`ясуванню до відкриття провадження в адміністративній справі, оскільки безпосередньо впливає на визначення предметної підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України Про виконавче провадження, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом, тобто у спірному випадку до Селидівського міського суду Донецької області.

Поряд з цим, судом було установлено, що позивач звернувся до суду з адміністративним позовом 03.01.2024 року, згідно шрихкодового ідентифікатора поштового відправлення АТ Укрпошта.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України, яка встановлює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Приписами ч. 5 ст. 74 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду поза межами строку встановленого Законом України Про виконавче провадження та не додано до позову заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.

Дослідивши надані до адміністративного позову документи, суд встановив, що позивач не надав до суду документів, що підтверджують адресу його зареєстрованого місця проживання на території Донецької області, що унеможливлює визначення територіальної підсудності адміністративної справи Донецькому окружному адміністративному суду.

05 лютого 2024 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, у якій позивач зазначив, що протиправність оскаржуваних дій відповідача полягає у невиконанні оскаржуваного рішення, Міністерство юстиції України позивач вважає належним відповідачем у справі, щодо надання заяви про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску позивач зазначив, що визначений судом строк 10 днів «не по суті даного позову» і його слід рахувати від дати отримання останнього доказу, також позивачем було надано паспорт громадянина України на підтвердження зареєстрованого місця проживання позивача.

Дослідивши доводи заяви позивача суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, а також в ухвалі суду від 10 січня 2024 року, строк оскарження бездіяльності посадових осіб органів, на які покладено примусове виконання рішень судів, відповідно до приписів ч. 1 ст. 122 КАС України, установлено Законом України Про виконавче провадження, зокрема ч. 5 ст. 74 Закону України Про виконавче провадження.

Означений строк становить 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно наданих позивачем листів Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 14.05.2022 року № 6250/15529/23/22/02.4, від 28.11.2022 року № 14513/32061/23/22/02.4, на примусовому виконанні Селидівського відділу ДВС у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебувало виконавче провадження ВП № 67219762 з виконання заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 липня 2021 року у справі №242/860/21, яке 27.07.2022 року постановою державного виконавця закінчено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Ураховуючи викладене, позивач про порушення свого права дізнався отримавши лист Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 28.11.2022 року № 14513/32061/23/22/02.4, при цьому звернення за роз`ясненням рішення суду не впливає на перебіг процесуальних строків під час звернення до суду з адміністративним позовом у цій справі, оскільки не позбавляє позивача такого права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Так, за висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16.12.1992 у справі Хаджіанастасіу проти Греції , пункти 32-37).

При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 07.09.1999 у справі Йодко против Литви (Jodko v. Lithuania).

Верховний Суд в постанові від 22.12.2021 року по справі № 200/17683/21 зазначив, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

В постанові від 29.09.2022 року у справі № 500/1912/22 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Водночас колегія суддів зазначила, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Тож, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних доказів існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення та пов`язані з реальними істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду у визначені законом строки, як не надав до суду і заяву про поновлення пропущеного строку.

Ураховуючи викладене, станом на 05 лютого 2024 року недоліки позовної заяви, визначені ухвалою суду від 10 січня 2024 року про залишення позовної заяви без руху, в частині пропуску строку звернення до суду не усунено, вимоги ухвали не виконано.

Відповідно до п.п. 1, 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, а також у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Згідно ч. 8 ст. 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 160, 161, 169, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається, за сторінкою на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса сторінки ://court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко