Справа № 400/11591/23
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2024-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Начальника НОМЕР_1 Прикордонного загону Південного Регіонального управління Державної прикордонної служби ( Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

I. Зміст позовних вимог.

До Миколаївського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) із позовною заявою до Начальника НОМЕР_1 Прикордонного загону Південного Регіонального управління Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_2 ) (далі відповідач), в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення Начальника НОМЕР_1 Прикордонного загону Південного Регіонального управління Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_2 ) про відмову в перетині державного кордону від 31 серпня 2023 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у перетині кордону.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача.

На обґрунтування вказаних вимог позивач вказує, що він є студентом закордонного вищого навчального закладу, має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації і Центральний ТРЦК та СП м. Миколаєва не заперечує щодо його виїзду з України, як здобувача вищої освіти. З огляду на вказане, позивач стверджує, що він має право на виїзд з України, а відтак йому безпідставно відмовлено у перетині державного кордону на підставі Постанови КМУ № 57 від 27.01.1995 року Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України через тимчасово обмеження у праві виїзду з України під час дії правового режиму воєнного стану.

11.12.2023 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, яким заперечує проти задоволення позову, вказуючи, що позивач належить до категорії осіб, визначених в абзаці другому частини третьої статті 23 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме «здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти». За положеннями пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України № 57 від 27.01.1995 р., в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не дозволяє здобувачам освіти перетинати кордон у період введення на території України воєнного стану. При цьому, право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та право на перетин державного кордону під час мобілізації не є тотожними за своєю правовою природою. Інших підстав для надання позивачу дозволу на перетин кордону України матеріали справи не містять, а відтак відповідачем правомірно винесено рішення про відмову позивачу в перетинанні державного кордону.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року адміністративну справу № 400/11591/23 за позовом ОСОБА_1 до Начальника НОМЕР_1 Прикордонного загону Південного Регіонального управління Державної прикордонної служби ( Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення передано на розгляд Одеському окружному адміністративному суду на підставі пункту 2 частини першої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 року дану справу передано на розгляд головуючої судді Дубровної В.А.

Ухвалою суду від 06.11.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ч.5 ст. 262 КАС України, якою передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи, що від сторін не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспорта громадянина України для виїзду за кордон. (а.с.16).

Позивач зарахований на 2023/2024 навчальний рік на бакалаврську програму Гастрономія (код RUCT Міністерства освіти 2503196) в Університеті CEU Cardenal Herrera в кампусі Кастальон-де-ла Плана (Код RUCT Міністерства освіти :12060041). Початок занять заплановано на 1 вересня 2023 року (а.с.12-13)

ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в Центральному районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки м. Миколаєва, має право на відстрочку від призову на строкову військову службу за п. 9 статті 17 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, про що зазначено у посвідчені про приписку до призовної дільниці № 206/285-П-99/18, видане 03.02.2016 р. (а.с.14)

Довідкою Центрального районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Миколаєва від 23.08.2023 року № 5/5258 для виїзду за кордон здобувачів фахової перед вищої та вищої освіти, асистентів-стажистів, аспірантів та докторантів, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти, виданої ОСОБА_1 , підтверджено, що він відповідно до пункту 9 статті 17 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу має право на відстрочку від призову на строкову військову службу. Заперечень щодо його виїзду з України у встановленому порядку для продовження навчання за кордоном не має. Довідка дійсна протягом 6 місяців з дати її видачі. (а.с.15)

31.08.2023 року позивач, маючи намір перетнути державний кордон України у міжнародному пункті пропуску перетину державного кордону Паланка-Маяки, пред`явив для проведення паспортного контролю уповноваженій особі підрозділу охорони державного контролю такі документи, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, студентський квиток; документ, який підтверджує зарахування до іноземного вузу та оплату навчання нотаріально посвідчений; військово-обліковий документ із записом про відстрочку від призову; довідку Центрального ТРЦК та СП м. Миколаєва від 29.08.2023 року № 5/5258 для виїзду за кордон для здобувача вищої освіти.

31.08.2023 р. у результаті проведеного паспортного контролю, інспектором прикордонної служби НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України Д. Остапчуком прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 на підставі Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ № 57 від 27.01.95 року.

Не погоджуючись із цим рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

V. Норми права, які застосував суд.

Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 (далі - «Указ №64/2022»), затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженого Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX, а надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня).

Пунктом 3 цього ж Указу передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Одночасно із введенням воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» (далі - «Указ №65/2022»), затвердженого Законом України від 3 березня 2022 року №2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом (строк проведення загальної мобілізації продовжено з 25 травня 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента №342/2022 від 17 травня 2022 року, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2264-IX, а надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня).

Пунктами 4 та 5 цього Указу Президент України постановив призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами. Генеральному штабу Збройних Сил України визначити черговість та обсяги призову військовозобов`язаних, резервістів та транспортних засобів національної економіки в межах загального строку мобілізації.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Із запровадженням воєнного стану надаються (розширюються) додаткові повноваження відповідних органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій і органів місцевого самоврядування, спрямованих на реалізацію заходів правового режиму воєнного стану, та вводяться в інтересах оборони окремі тимчасові обмеження у реалізації конституційних прав і свобод громадян, а також прав юридичних осіб із покладенням на них додаткових обов`язків.

Так, частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, серед інших, зокрема такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» ( надалі Закон № 2232-XII), яким визначено, зокрема

- від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. ( частина 5 статті 1 Закону № 2232-XII)

- виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. ( частина 14 статті 2 Закону № 2232-XII).

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ( надалі Закон № 3543-XII), яким передбачено, серед іншого,

- мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. ( абзац 4 статті 1 Закону № 3543-XII)

- мобілізаційна підготовка та мобілізація є складовими частинами комплексу заходів, які здійснюються з метою забезпечення оборони держави, за винятком цільової мобілізації (частина перша статті 3 Закону № 3543-XII)

- призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також: здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти ( абзац другий частини статті 23 Закону № 3543-XII в редакції Законів № 2745-VIII від 06.06.2019, № 2196-IX від 14.04.2022)

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження, регулюються Законом України від 11 грудня 2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» ( надалі Закон №1382-IV), яким визначено, зокрема,

- громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.( стаття 2 Закону №1382-IV)

- термін «свобода пересування» у цьому Законі вживається у такому значенні - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом. ( абзац 2 статті 3 Закону №1382-IV)

- термін «вільний вибір місця проживання чи перебування» у цьому Законі вживається у такому значенні - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. ( абзац 3 статті 3 Закону №1382-IV)

- свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан відносно перелічених у частині другій цієї ж статті осіб. ( абзац 6 частини першої статті 12 Закону №1382-IV)

- свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом. ( частина третя статті 12 Закону №1382-IV)

Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється Законом України від 21 січня 1994 року №3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» ( надалі Закон №3857-XII), яким передбачено,

- громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну ( частина перша статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»

- перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону, відповідно до частини першої якої серед документів, які дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, зазначені: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну) (частина перша статті 3 Закону №3857-XII)

- правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. ( частина друга статті 3 Закону №3857-XII)

- рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб з питань виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку. ( стаття 8 Закону №3857-XII).

VI. Оцінка суду.

З огляду на вище зазначені норми вбачається, що Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану. Проте, такі обмеження до певної категорії осіб можуть застосовуватися на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які є спеціальними для цього періоду.

Спірним питання у даній справі є правомірність відмови відповідача в перетині державного кордону України громадянину України призивного віку в особливий період в умовах правового режиму воєнного стану, як здобувачу вищої освіти.

Вирішуючи дані спірні правовідносини, суд враховує наступне.

Як зазначалось вище, за приписами частини другої статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України, що надає підстави Кабінету Міністрів України враховувати при встановленні зазначених правил заходи воєнного стану, запроваджені Законами України «Про правовий режим воєнного стану» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На момент виникнення спірних правовідносин порядок перетину державного кордону України визначений Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 1995 року № 57 ( надалі Правила № 57), якими визначено окремі категорії груп осіб, яким перетин Державного кордону України у цих умовах дозволений (пункти 2-1 - 2-17).

У контексті справи, пов`язаної із відмовою у перетині кордону громадянам України здобувачам вищої освіти ключове значення має пункт 2-6 цих Правил.

Пункт 2-6 вперше був включений до зазначених Правил постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2022 року №383 у редакції, що розширювала коло осіб, яким було дозволено перетин Державного кордону України:

«У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації».

Своєю чергою категорія «військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації» визначена статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; відповідно до абзацу другого частини третьої якої, до цієї категорії належать, зокрема, «здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти».

При цьому цитоване формулювання не ділить осіб, які є здобувачами освіти, на тих, що навчаються у національних чи закордонних закладах освіти.

Постанова Кабінету Міністрів України від 29 березня 2022 року № 383, якою було включено пункт 2-6, набрала чинності 1 квітня 2022 року та була чинною лише протягом одного цього дня, оскільки того ж дня постановою Кабінету Міністрів України №399 (яка набрала чинності 2 квітня 2022 року) пункт 2-6 доповнено реченням такого змісту: «Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому-восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У цій редакції пункт 2-6 не дозволяє здобувачам освіти перетинати кордон у цей період.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, що позивач є студентом Університета CEU Cardenal Herrera в кампусі Кастальон-де-ла Плана.

Одночасно, позивач перебуває на військовому обліку в Центральному районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки м. Миколаєва.

Згідно з довідкою Центрального районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Миколаєва від 23.08.2023 року № 5/5258, позивач відповідно до пункту 9 статті 17 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу має право на відстрочку від призову на строкову військову службу, заперечень щодо його виїзду з України у встановленому порядку для продовження навчання за кордоном немає.

У посвідчені про приписку до призовної дільниці № 206/285-П-99/18, виданого 03.02.2016 р. зроблено запис про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на строкову військову службу згідно частини 9 статті 17 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У цьому контексті варто зазначити, що частина дев`ята статті 17 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює право на відстрочку від призову на строкову військову службу для здобуття освіти громадянам України, які в рамках міжнародних договорів України навчаються у закладах освіти інших держав.

Суд зазначає, що питання призову на строкову військову службу та на військову службу під час мобілізації регулюються окремими нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації. ( абз. 2 частини першої статті 39 цього Закону

Особи, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, визначені в пункті 2 частини першої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Щодо відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, то це питання регулює стаття 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку: 1) призовник і військовозобов`язаний - це різні категорії громадян у сфері військового обліку; 2) строкова військова служба і військова служба за призовом під час мобілізації - це різні види військової служби. До строкової служби можуть бути призвані призовники, до військової служби за призовом під час мобілізації - військовозобов`язані; 3) призовники можуть отримати відстрочку від строкової служби, військовозобов`язані - від служби за призовом під час мобілізації.

Водночас суд наголошує на тому, що станом на час виникнення спірних правовідносин, в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію.

При цьому, як вже зазначалося вище, правове регулювання військового обов`язку, здійснюється відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації визначається статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Довідка Центрального ТРЦК та СП м. Миколаєва від 29.08.2023 року № 5/5258 містить інформацію про відстрочку від призову на строкову військову службу та не дає права позивачу на виїзд за межі України з метою навчання за денною формою до іноземного вищого навчального закладу.

Наявність такої відстрочки не звільняє позивача від виконання військового обов`язку в частині таких складових як-от приписка до призовних дільниць; виконання військового обов`язку в запасі; дотримання правил військового обліку, як і від вірогідності бути залученим до виконання робіт, які мають оборонний характер в особливий період під час правового режиму воєнного стану.

Оцінюючи доводи позивача, викладені у позовній заяві про те, що обмеження щодо перетину кордону України не могли бути застосовані до нього, оскільки в розумінні статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» він є особою, яка не підлягає мобілізації на весь період навчання, суд зазначає, що ця обставина не дорівнює звільненню його від обов`язку проходження військової служби, а надає лише право на відстрочку від призову.

Водночас суд звертає увагу, що процедури надання відстрочки від призову на військову службу та надання права на перетин державного кордону в умовах воєнного стану є різними за змістом правовими процедурами, з огляду на нормативно-правове регулювання та компетенцію органів, які визначають наявність таких прав.

При цьому, суд наголошує, що нормою пункту 2-6 Правил № 57 право на перетин державного кордону поширено, окрім осіб, перелік яких прямо передбачено пунктами 2-1 та 2-2 цих Правил, і на інших осіб, які є військовозобов`язаними, однак не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Проте із цього правила встановлено винятки і ці винятки поширено на осіб, визначених, у тому числі, в абзаці 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зокрема, призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Позаяк обставини, якими позивач обґрунтовує право на перетин державного кордону, в силу прямих приписів пункту 2-6 Правил № 57, не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому-восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», то у позивача відсутнє право на перетин кордону для виїзду з України під час введення правового режиму воєнного стану.

Право на відстрочку від призову під час мобілізації на підставі абзацу 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не є безумовною та самостійною підставою для перетину державного кордону України в умовах воєнного стану. Тобто, право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації не є тотожним з правом на перетин державного кордону в умовах воєнного стану.

Застосування цих нормативних актів у подібних правовідносинах вже було предметом розгляду у Верховному Суді у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постановах від 17 серпня 2023 у справі №380/7792/22, від 31 серпня 2023 року у справі №380/572/23, від 27 вересня 2023 року у справі №380/16876/22, від 26 жовтня 2023 року у справі №260/3428/22, від 26 жовтня 2023 року у справі №260/3951/22, від 16 листопада 2023 року у справі №160/15200/22, від 23.11.2023 р. у справі №260/4613/22.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами відповідача, що надані позивачем представнику Державної прикордонної служби України документи не давали підстав для прийняття рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України уповноваженими посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що спосіб реалізації державою у тих умовах прав, свобод та інтересів її громадян визначався потребою мобілізації оборонних людських та матеріальних ресурсів для забезпечення захисту державності, а тому є співмірним із застосованим до позивача обмеженням та не є свавільним, відтак рішення про відмову позивачу в перетині державного кордону України, прийняте відповідачем в межах та на підставі наданих йому повноважень, це рішення відповідає визначеним у частині другій статті 2 КАС України критеріям, а тому є правомірним.

У контексті оцінки інших доводів сторін звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та " Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

VII. Висновок суду.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. ( ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

VIII. Розподіл судових витрат.

З урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, -

вирішив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Начальника НОМЕР_1 Прикордонного загону Південного Регіонального управління Державної прикордонної служби ( Військова частина НОМЕР_2 ) (вул. Військової слави, буд. 14, м. Білгород-Дністровський, 67707) про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна

.