Справа № 420/30587/23
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка дія в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 року № 186-23, яким ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є громадянкою Російської Федерації, та за віросповіданням є християнином-євангелістом п`ятиденником, що є течією протестантизму, а отже існує ризик переслідування в разі повернення до країни походження через релігійні переконання. Позивач зазначає, що зі сторони органів влади РФ діють постійні обмеження в проведенні різного роду зібрань, культурних заходів, які організовувались їх релігійними громадами (а саме безпідставні затримання), також передбачена кримінальна відповідальність за спонукання пасторами порушення законодавства РФ. Дії представників влади РФ значно обмежують права віруючих меншин, а саме протестантів, що виражається в необґрунтованих штрафах за проповідування на вулицях і обґрунтовується боротьбою з тероризмом та екстремізмом. Позивач наголосив, що побоюється переслідування її у зв`язку з її політичними переконаннями, діяльністю та діяльністю її чоловіка на території України, а саме: правдиве висвітлення подій, які відбуваються в Україні, у зв`язку із збройною агресією РФ проти України, її висловлювання про насильницькі та агресивні дії РФ під час листування з громадянами РФ, друзями/знайомими РФ і телеграм групі її чоловіка (публічні виступи під час YouTube трансляцій на власному каналі: ІНФОРМАЦІЯ_3 та інстраграмі ІНФОРМАЦІЯ_6, надання інформації щодо злочинних дій РФ на території України Британській азіатській християнській асоціації (ІНФОРМАЦІЯ_7), шляхом відео звернення. Таким чином, на думку позивача, рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідачем - Державною міграційною службою України до суду надано відзив на позовну заяву (01.12.2023 за вхід.№42704/23), в якому зазначено про безпідставність, та неправомірність позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернулась із заявою про набуття міжнародного захисту лише 27.02.2023, тобто через 5 років після потрапляння на територію України, та з 10.02.2023 перебування в статусі нелегального мігранта. Отже, з огляду на викладене, встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 420/30587/23 за позовом ОСОБА_1 , яка дія у власних інтересах та інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Витребувано від відповідача - Державної міграційної служби України належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи позивача - ОСОБА_1 . Зупинено провадження по справі № 420/30587/23, - до отримання витребуваних судом письмових доказів.

Ухвалою суду від 05.12.2023 р. поновлено провадження у справі №420/30587/23 за позовом ОСОБА_1 , яка дія в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином РФ, місце народження: Російська Федерація. За національністю (етнічною належністю) росіянка, за віросповіданням християнин-євангеліст п`ятиденник.

ОСОБА_1 прибула до України разом з чоловіком у 2018 році з метою місіонерської діяльності від релігійної організації Церкви християн віри євангельської «Дім Горшечника», у зв`язку з призначенням його асистентом пастора на служіння до філії церкви у м. Одеса (Україна). Посвідку на тимчасове проживання було оформлено за клопотанням «Релігійної громади Церкви християн Віри Євангельської «Дім Горшечника» у м. Одеса.

Після приїзду до України у 2018 році позивач декілька разів добровільно поверталась в РФ з метою оформлення необхідних паспортних документів, та для прийняття участі у конференції головного філіалу «Дім Горшечника» у РФ.

21.10.2019 року ОСОБА_1 видано посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , орган видачі « 5103», строк дії до 17.10.2020.

26.11.2020 ОСОБА_1 документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , орган видачі « 5103», строк дії до 24.11.2021.

14.02.2022 заявниці видано посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 , орган видачі « 5103», підстава видачі « 04/06» (провадження релігійної діяльності), строк дії до 10.02.2023.

30.10.2022 року ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_4 здійснила добровільний виїзд до м. Кишинів (Молдова), де приблизно перебувала протягом трьох днів, мета виїзду: звернення до дипломатичного представництва РФ, з метою подання клопотання для оформлення на дітей нових паспортних документів громадян РФ для виїзду за кордон. В Молдові за міжнародним захистом не зверталась, повернення до України датоване 03.11.2022.

11.11.2022 «Релігійна громада Церкви християн Віри Євангельської «Дім Горшечника» у м. Одеса звернулася до Одеської обласної військової адміністрації з клопотанням про надання сприяння в обміні посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 .

Листом Одеської ОВА від 06.12.2022 № 11531/8/01-38/10440/2-22 було проінформовано про неможливість погодження обміну посвідки на тимчасове проживання з посиланням на пункт 1 постанови КМУ від 01.11.2022 № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану».

27.02.2023 ОСОБА_1 звернулася до ГУДМС в Одеській області з письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ОС № 20230D0013)

За наслідком розгляду заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено Висновок від 15.09.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як слідує зі змісту вказаного Висновку, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців або осіб, які потребують додаткового захисту" та рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та її неповнолітнім дітям ОСОБА_5 (донька) ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 (син), ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Державної міграційної служби України № 186-23 від 16.10.2023 р. відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

20.10.2023 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено повідомлення № 202 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи Рішення Державної міграційної служби України № 186-23 від 16.10.2023 р. про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , та її неповнолітнім дітям, у визнанні біженцями або особами, які потребують додатковий захист, протиправним, позивач звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.

Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_1 , яка дія у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 року № 186-23, яким ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є такими, що не підлягають задоволенню, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Зокрема, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 р. № 186-23, в якості підстави для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , встановлено положення абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Так, проаналізувавши матеріли особової справи, суд вважає, що спірне рішення прийнято Державною міграційною службою України у порядок, спосіб, та в межах наданих їй повноважень, з огляду на наступне.

Зокрема, позивачем у позовній заяві наголошено, що вона побоюється переслідування у зв`язку з її політичними переконаннями, та діяльністю її чоловіка на території України, а саме: правдиве висвітлення подій, які відбуваються в Україні у зв`язку із збройною агресією РФ проти України, яку Позивач вважає війною, а не "сво", її висловлювання про насильницькі та агресивні дії РФ під час листування з громадянами РФ, друзями/знайомими РФ і телеграм групі її чоловіка (публічні виступи під час YouTube трансляцій на власному каналі: ІНФОРМАЦІЯ_3 та інстраграмі ІНФОРМАЦІЯ_6, надання інформації щодо злочинних дій РФ на території України Британській азіатській християнській асоціації (ІНФОРМАЦІЯ_7), шляхом відео звернення.

Водночас, як з`ясовано судом, ані матеріали справи, ані матеріали особової справи ОСОБА_1 , не містять жодних доказів на підтвердження того, що позивач, її діти, та чоловік, зазнавали переслідувань за ознакою політичних переконань в РФ (арк. 5 співбесіди від 16.03.2023), або на підтвердження того, що вона займалась активістською діяльністю політичного спрямування.

Також, встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не брала участі та не надавала матеріальної підтримки або сприяння політичним або громадським рухам, не підтримувала контакти з їх представниками (арк. 5-6 співбесіди від 06.06.2023). Позивач не брала участі в політичних процесах, не балотувалася (арк. 7 протоколу від 16.03.2023), не була причетна до прийняття суспільно значущих політичних рішень (арк. 8 співбесіди від 16.03.2023), політичне підґрунтя в Україні відсутнє (арк. 5 співбесіди від 06.06.2023).

ОСОБА_1 ніколи не перебувала у складі антиурядових груп, не брала участі у анти владній діяльності (арк. 8 протоколу від 16.03.2023), не займалася публічною діяльністю опозиційного спрямування, у тому числі в ЗМІ чи «Інтернеті» (арк. 6 співбесіди від 16.03.2023, арк. 5 протоколу від 06.06.2023), не брала участі в мітингах або демонстраціях (зокрема, і антивійськових) (арк. 8 співбесіди від 16.03.2023; арк. 5-6 співбесіди від 06.06.2023).

При цьому, суд відхиляє посилання позивача на публічні виступи під час YouTube трансляцій на власному каналі: ІНФОРМАЦІЯ_3 та інстраграмі ІНФОРМАЦІЯ_6, оскільки з останніх вбачається, що вони носять суто релігійно-гуманітарний характер, та у жодному разі не політичий.

Отже, судом з`ясовано, та матеріалами особової справи півдтверджено, що саме за позивачкою - ОСОБА_1 не спостерігається жодних активних дій, спрямувань чи заходів, що можуть стати підставою для виникнення побоювання, переслідування чи дискримінації за ознакою політичних переконань.

Щодо ймовірності порушення кримінальної справи через волонтерську діяльність на території України, суд зазначає наступне.

В заяві від 27.02.2023 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та при проведенні індивідуальних процедур (арк. 8 анкети від 15.03.2023, арк. 7 співбесіди від 16.03.2023) позивач повідомила про загрозу застосування по відношенню до неї грошових штрафів, тюремного ув`язнення та тортур через волонтерську діяльність на території України, а також застосування дій, що можуть бути кваліфіковані, як дискредитація російської армії.

Між тим, за результатами розгляду матеріалів справи, судом не вбачається здійснення ОСОБА_1 на території України діяльності, що могла б потенційно створювати загрозу переслідувань з боку органів державної влади РФ у випадку її повернення на територію країни громадянської належності.

До того ж, суд повторно наголошує, що волонтерська діяльність, якою займається позивач на території України носить суто релігійно-гуманітарний характер, полягає в здійсненні сприяння з оформлення дизайну інтерфейсу благодійної християнської організації «Jesus Film» (арк. 6 анкети від 15.03.2023), наданні матеріальної допомоги потребуючим з числа цивільного населення (арк. 7 співбесіди від 06.06.2023), політичні або інші цілі від такої діяльності не спостерігаються.

Натомість, систематичне та офіційне оформлення гуманітарної допомоги через партнерські відносини з волонтерськими організаціями - відсутні (арк. 5 протоколу від 06.06.2023), не виявлено, та не підтверджено жодних конкретних дій на підтримку ЗСУ чи іншим збройним формуванням України (арк. 5 співбесіди від 06.06.2023; арк. 3 співбесіди від 20.06.2023). Крім того, через релігійну діяльність позивач не сформувала та не висловлює послідовної політичної, громадянської чи правової позиції на засудження агресії РФ, що б могло призвести до застосування по відношенню до неї репресивних положень адміністративного чи кримінального законодавства.

Суд також не приймає до уваги твердження ОСОБА_1 про наявність ризику переслідування за релігійними переконаннями, оскільки, на думку суду, такі є лише ймовірними припущеннями.

Так, з матеріалів особової справи вбачається, що з 2001 позивачка є прихожанкою Церкви християн Віри Євангельської «Дім Горшечника». Позивач характеризує зазначену організацію, як протестантську Євангельську церкву, вчення якої засновано на Біблії. Характер діяльності: ознайомлення з Біблією, навчання дітей релігійним канонам у недільних школах, прийняття участі у музичних концертах релігійної спільноти. Характер діяльності з часом не змінювався. У зв`язку з призначенням для здійснення місіонерської діяльності у різних регіонах на території РФ заявниця проживала у містах Смоленськ, Ярославль. Встановлена основна форма діяльності релігійної організації: Євангелійська проповідь, допомога особам з наркотичною залежністю, проведення зібрань віруючих, заходів для молоді та релігійних концертів (арк. 2 співбесіди від 06.06.2023). Основні ідеологічні постулати (принципи) організації: вивчення Біблії, розмови про Бога, зміна життя людей (арк. 2 протоколу від 06.06.2023).

В період 2010-2012 років заявницю було направлено до м. Русе (Болгарія), для місіонерської діяльності. Під час перебування у Болгарії заявниця виїжджала на конференції та релігійні концерти представників церкви у м. Зволле (Нідерланди), Брашов (Румунія), Вісагінес (Литва).

У період 2012-2018 років за релігійними мотивами постійно проживала в м. Вологда (РФ) за місцем розташування головного філіалу « Дому Горшечника ».

У 2018 році позивач прибула до України разом з чоловіком з метою місіонерської діяльності від релігійної організації Церкви християн віри євангельської «Дім Горшечника», у зв`язку з призначенням його асистентом пастора на служіння до філіалу церкви у м. Одеса (Україна). Позивач займається вивченням Біблії, доведенням до людей інформації про Бога, допомогою потребуючим, їх спрямуванням на позитивні зміни у власному житті (арк. 4 співбесіди від 06.06.2023).

Для підтвердження належності до вищевказаного релігійного руху позивачем долучено до матеріалів особової справи низку матеріальних доказів, а саме: сертифікати, клопотання, рекомендаційні листи та зобов`язання від 2018, 2022 років.

Так, ОСОБА_1 , серед іншого, наголошує, про наявність ризику переслідування за релігійними переконаннями.

Водночас, суд зазначає, що докази переслідування ОСОБА_1 , чи її дітей, за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", - відсутні.

Зважаючи на розділ 2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведених з ОСОБА_1 співбесід і матеріалами справи встановлено, що її твердження щодо небезпеки, яка нібито загрожує їй на Батьківщині, є повністю безпідставними, і не мають реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби у жодному разі не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Позивачкою не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, як і не надано доказів того, що вона зазнавала певні переслідування.

При цьому, перебуваючи на території України з 2018 року ОСОБА_1 до лютого 2023 року не чинила жодних намагань зі звернення в сфері міжнародного захисту, незважаючи на відсутність мовного бар`єру та наявної можливості ознайомлення з відповідною процедурою. Зазначений елемент позивач пояснює відсутністю потреби у відповідному зверненні (арк. 7 анкети від 15.03.2023), що відбулось після спливу терміну дії посвідки на тимчасове проживання та відсутністю фактичних перспектив для її продовження.

Отже, оскільки судом встановлено правомірність прийняття Державною міграційною службою України спірного рішення, відповідно позовна вимога позивача щодо зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також задоволенню не підлягає, позаяк є похідною.

Відтак, враховуючи вищенаведене, судом не встановлено законодавчо передбачених підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 року № 186-23; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, беручи до уваги вище окреслене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , яка дія у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії, не обґрунтовані, документально не підтверджені, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.72-77, 139, ст.ст.241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , яка дія в інтересах ОСОБА_1 , яка дія у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 року № 186-23, яким ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Ю.В. Харченко

.