Справа № 120/16167/23
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2024-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

06 лютого 2024 р. Справа № 120/16167/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036)

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління ДПС у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.06.2023 року №9382/02-32-09-04/, №9384/02-32-09-04/ та №9385/02-32-09-04/ НОМЕР_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем за результатами фактичної перевірки складено акт, в якому зафіксовано порушення позивачем п.п.230.1.2, п.п.230.1.3 п.203.1 ст. 230 ПК України, а саме: не обладнано рівнемірами лічильниками рівня 4 (чотири) введених в експлуатацію резервуари та здійснення реалізації пального через витратоміри-лічильники в кількості 2 (дві) одиниці без позитивного результату перевірки; розпорядником акцизного складу не подано до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, не пізніше 23 години 59 хвилини доби, що настає за звітною, - довідку про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу (отримання/відпуску) та залишків пального на акцизному складі пального за період з 20.05.2020 по 24.02.2022 року в кількості 3 (трьох) електронних документів на 3 звітних доби. На підставі вказаного акта відповідачем стосовно позивача винесені податкові повідомлення-рішення №9382/02-32-09-04/ НОМЕР_1 на суму 3 000 грн., №69384/02-32-09-04/ НОМЕР_1 на суму 80 000 грн., №9385/02-32-09-04/ НОМЕР_1 на суму 40 000 грн. Водночас позивач вважає, що фактична перевірка проведена з порушенням вимог законодавства, а вищезазначені податкові повідомлення-рішення є протиправними, а тому, з метою їх скасування, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 30.10.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

17.11.2023 року за вх.№70208/23 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач вказує, що, реалізуючи повноваження, надані Податковим кодексом України (далі ПК України), 15.05.2023 року заступник начальника ГУ ДПС у Вінницькій області на підставі пп. 75.1.3 п. 75.1 ст.75, пп. 80.2.5, 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 та на виконання вимог п. 82.3 ст. 82 ПК України, а також доповідної записки управління контролю за підакцизними товарами ГУ ДПС у Вінницькій області від 12.05.2023 року № 759/02-32-09-04 видав наказ №1390 «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 ». Термін фактичної перевірки - 10 діб з 16.05.2023 року; період що перевіряється - з 20.05.2020 року по дату закінчення перевірки. Відповідач зауважує, що здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов?язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб?єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства. Щодо власне перевірки, то відповідач вказує, що позивач для отримання, зберігання та відпуску пального, на акцизному складі №1007712, використовує в господарській діяльності чотири резервуари, загальною місткістю 64,5 м.куб., а саме: резервуар №1 (типу РГС - 20), номінальною місткістю 19,5 м. куб. (для зберігання дизельного палива); резервуар №2 (типу РГС - 15), номінальною місткістю 17,5 м. куб. (для зберігання бензину А-95); резервуар №3 (типу РГС - 15), номінальною місткістю 17,5 м. куб. (для зберігання бензину A-95); резервуар №4 (типу РГС - 10), номінальною місткістю 10,0 м. куб. (для зберігання скрапленого газу). Так, перевіркою обладнання акцизного складу №1007712 рівнемірами-лічильниками рівня пального у резервуарі та їх реєстрації в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у введеному в експлуатацію резервуарі встановлено, що зазначені резервуари облаштовані рівнемірами-лічильниками рівня пального типу ПМП-201 з серійними номерами: ?24513, 21510 - 25.05.2020 року ??25907- 10.12.2020 року ; 24079 - 30.12.2020 року. Водночас відповідач звертає увагу, що згідно наданих до перевірки свідоцтв про повірку засобів вимірювальної техніки, вищезазначені рівнеміри-лічильники мають чинну повірку від 24.11.2022 року, натомість документи шодо повірки за період з 20,05.2020 року по 24.02.2022 року до перевірки не надано, відтак підтвердити позитивний результат повірки рівнемірів-лічильників або оцінки відповідності неможливо. Крім того, відповідач вказує, що фактичною перевіркою встановлено, що рівнеміри-лічильники, якими облаштовані резервуари, що позивач використовує для зберігання та реалізації бензину А-95, дизпалива та скрапленого газу, та служать для автоматичного виміру висоти наливу нафтопродукту та передачі цих даних в консоль управління, фактично не підключені та не задіяні, що підтверджується відсутністю консолі управління як окремо виведеної і розташованої в розрахунково-касовому вузлі, так і у вигляді програмного забезпечення на ПК. Отже, враховуючи вищезазначене, акцизний склад №1007712, на якому розташовані резервуари, вважається не обладнаним рівнемірами-лічильниками, чим порушено вимоги 230.1.2. п. 230.1 ст. 230 ПК України. Також перевіркою обладнання акцизного складу витратомірами-лічильниками та їх реєстрації у Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у введеному в експлуатацію резервуарі встановлено, що позивач для відпуску пального споживачам використовує витратоміри-лічильники в кількості дві одиниці, а саме: паливороздавальну колонку типу Апогей з серійним номером: 140057 (має повірки від 08.04.2020 року, 26.04.2021 року, 26.04.2022 року та 26.04.2023 року) та колонку типу УЗСГМ-01 з серійним номером 9289 (має повірки 26.04.2022 року та 26.04.2023 року). Відповідач наголошує, що міжповірочний інтервал для паливороздавальних колонок становить 1 рік. Таким чином, з огляду на дати повірок, позивач в період з 08.04.2021 року по 25.04.2021 року та з 30.12.2020 року по 24.02.2022 року здійснював реалізацію пального без позитивного результату повірки паливороздавальних колонок, що виконують функцію витратомірів-лічильників. Крім того, перевіркою встановлено, що позивачем за 25.05.2020 року та 26.05.2020 року не подано до контролюючого органу довідки про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу та залишків пального на акцизному складі, а за 18.12.2020 року така довідка подана з порушенням визначеного строку (20.12.2020 року). З огляду на викладене відповідачем прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення. Відповідач вважає, що в спірних правовідносинах діяв в межах та у спосіб, передбачений законодавством, а тому заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач з 13.03.2017 року зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Позивачем отримано ліцензію на роздрібну торгівлю пальним №1900321 з терміном дії з 04.10.2019 року по 04.10.2024 року.

Відповідачем наказом №1390к від 15.05.2023 року призначено фактичну перевірку суб?єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 (СДРПОУ НОМЕР_1 ), за адресою: АДРЕСА_2 , терміном 10 діб з 16.05.2023 року; період що перевіряється: з 20 05.2020 року на дату закінчення перевірки.

На підставі наказу складені направлення на перевірку 16.05.2022 року №2302 та №2303.

За результатами перевірки відповідачем складено акт №9079/02-32-09-01/ НОМЕР_1 від 26.05.2023 року, яким зафіксовано порушення позивачем п.п.230.1.2, п.п.230.1.3 п.203.1 ст. 230 ПК України та пп.230.1.3 п.230.1 ст. 230 ПК України, а саме:

- не обладнано рівнемірами лічильниками рівня 4 (чотири) введених в експлуатацію резервуари;

- здійснення реалізації пального через витратоміри-лічильники в кількості 2 (дві) одиниці без позитивного результату повірки;

- не подано до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, не пізніше 23 години 59 хвилини доби, що настає за звітною, довідку про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу (отримання/відпуску) та залишків пального на акцизному складі пального за період з 20.05.2020 по 24.02.2022 року в кількості 3 (трьох) електронних документів на 3 звітних доби.

На підставі вказаного акту відповідачем 22.06.2023 року стосовно позивача винесені податкові повідомлення-рішення № 69384/02-32-09-04/ НОМЕР_1 на суму 80 000 грн., № 9385/02-32-09-04/ НОМЕР_1 на суму 40 000 грн., № 9382/02-32-09-04/ НОМЕР_1 на суму 3 000 грн.

Позивач оскаржив зазначені податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку. Рішенням про результатами розгляду скарги позивача від 08.09.2023 року ДПС України залишила скаргу без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення від 22.06.2023 року протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Ч. 2 ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

У відповідності до вимог п.п. 19-1.1.14. п. 19-1.1. ст. 19-1 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, зокрема, здійснюють контроль у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері.

Ст. 61 ПК України передбачено, що податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно ст. 62 ПК України одним зі способів здійснення податкового контролю визначено проведення перевірок.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) (пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України).

Порядок проведення фактичної перевірки врегульовано ст. 80 ПК України.

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (п. 80.1 ст. 80 ПК України).

Відповідно до пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, (1) у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, (2) а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Абз. 4 п. 81.2 ст. 81 ПК України передбачено, що у разі якщо при організації документальної планової та позапланової виїзної або фактичної перевірки встановлено неможливість її проведення, посадовими (службовими) особами контролюючого органу невідкладно складається та підписується акт про неможливість проведення перевірки, який не пізніше наступного робочого дня реєструється в контролюючому органі. До такого акта додаються матеріали, що підтверджують факти, наведені в такому акті. Зазначений акт та матеріали надсилаються контролюючим органом платнику податку в порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 3 п. 81.1 ст. 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.

Отже, ПК України закріплює таку обов`язкову вимогу щодо змісту наказу про проведення перевірки як необхідність відображення підстави для її проведення, визначеної цим кодексом. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачем на підставі наказу №1390к від 15.05.2023 року призначено фактичну перевірку позивача, за адресою: Вінницька обл., Барський район, смт. Копайгород, шлях Житомир-Вінниця-Могилів-Подільський, терміном 10 діб з 16.05.2023 року; період що перевіряється: з 20 05.2020 року на дату закінчення перевірки.

Водночас позивач вказує, що в наказі від 15.05.2023 року відсутні будь-які посилання на конкретні та фактичні підстави проведення перевірки, що, в свою чергу, свідчить про незаконність такої перевірки.

В контексті наведеного суд вказує, що в наказі №1390к від 15.05.2023 року зазначено, що він виданий на підставі пп. 75.1.3 п.75.1 ст. 75, пп.80.2.2, 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України на виконання функцій, закріплених за управлінням контролю за підакцизними товарами, та у зв?язку із наявною інформацією електронних баз даних в частині отримання, зберігання та реалізації позивачем пального без обладнання акцизного складу рівнемірами-лічильниками та витратомірами-лічильниками рівня пального, а також на виконання доповідної записки управління контролю за підакцизними товарами ГУ ДПС у Вінницькій області №759/02-32-09-04 від 12.05.2023 року.

Щодо змісту наказу на перевірку в розрізі підстав її проведення, то суд зауважує, що в питанні застосування пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України існує сформована та усталена практика Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у своїх постановах (від 11.07.2023 року у справі № 240/959/20, від 05.07.2023 року у справі № 460/2663/22, від 12.08.2021 року у справі № 140/14625/20, від 10.04.2020 року у справі № 815/1978/18, від 25.01.2019 року у справі № 812/1112/16, від 05.11.2018 року у справі № 803/988/17, від 22.05.2018 року у справі № 810/1394/16, від 20.03.2018 року у справі № 820/4766/17) зауважив, що пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України передбачає альтернативні підстави проведення фактичної перевірки, які можуть застосовуватися як у сукупності, так і кожна окремо, а саме:

- наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення платником податків вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;

- здійснення функцій, визначених законом у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Тобто, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства. У цьому випадку достатньо самого факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництво і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).

Крім того, у постановах Верховного Суду від 08.09.2020 року у справі № 640/21536/19, від 17.12.2020 року у справі № 520/12028/18, від 11.06.2019 року у справі № 1440/2045/18 уточнено і розширено підхід щодо застосування пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, як підстави для призначення фактичної перевірки. При здійсненні такого призначення контролюючий орган повинен зазначити одну із підстав, визначених пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, й у разі, якщо такою підставою є наявність та/або отримання інформації про порушення платником податків вимог законодавства, конкретизувати останню.

Водночас суд вказує, що формулювання конкретного змісту наказу є дискрецією контролюючого органу, однак, з обов`язковим дотриманням вимог норм абз. 3 п. 81.1 ст. 81 ПК щодо змісту наказу про проведення перевірки. У разі встановлення в одному підпункті статті декількох самостійних підстав для проведення перевірки кожна з них не обов`язково має бути сформульована тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте повинна бути чітко визначена та відповідати правовій нормі. (постанови Верховного Суду від 11.07.2022 року у справі №120/5728/20-а, від 21.12.2022 року у справі №500/1331/21.

Виконання такої вимоги забезпечує розуміння суб`єктом господарювання причин, що зумовили проведення перевірки, а також кола питань, які можуть бути її предметом, залежно від підстави проведення. У такій ситуації в разі виникнення спору щодо наявності дійсних підстав для проведення перевірки або обґрунтованості припущень щодо вчинення суб`єктом господарювання порушень суд має можливість перевірити ці питання під час розгляду адміністративної справи.

Аналізуючи зміст наказу на проведення фактичної перевірки №1390к від 15.05.2023 року суд констатує, що він містить усю необхідну інформацію (дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити суб`єкта, адреса об`єкта, мета, вид перевірки, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися), а також контролюючим органом чітко вказані і підстави для проведення перевірки, передбачені пп.80.2.5 ст. 80.2 ПК України, а саме: наявність інформації електронних баз даних в частині отримання, зберігання та реалізації позивачем пального без обладнання акцизного складу рівнемірами-лічильниками та витратомірами-лічильниками рівня пального (1); виконання функцій, закріплених за управлінням контролю за підакцизними товарами (2) (яка, в свою чергу, є самостійною підставою, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки).

Крім того, у наказі зазначено, що він виданий на виконання доповідної записки управління контролю за підакцизними товарами ГУ ДПС у Вінницькій області №759/02-32-09-04 від 12.05.2023 року.

З огляду на вищенаведені норми права та встановлені фактичні обставини справи, суд констатує, що наказ №1390к від 15.05.2023 року містить посилання на підстави перевірки, визначені пп. 80.2.5 п. 80.5 ст. 80 ПК України, які дають можливість для однозначного розуміння причин проведення такої перевірки (ймовірні порушення, допущені позивачем, та правове регулювання вказаних порушень).

Отже, твердження позивача про невідповідність наказу відповідача №1390к від 15.05.2023 року вимогам законодавства не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому не приймаються судом до уваги.

Також суд критично оцінює посилання позивача й на те, що в ході фактичної перевірки неможливо здійснювати перевірку діяльності суб`єкта господарювання за минулий період.

Так, відповідно до п.102.1 ст.102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки операції відповідно до статей 39 і 39-2 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

При цьому ПК України не встановлено будь-яких обмежень та/або заборон щодо періоду діяльності платника, який перевіряється в ході фактичних перевірок, крім ст.102 ПК України (не пізніше 1095 днів).

Щодо можливості проведення фактичної перевірки в межах 1095 днів (3 років) та правомірності наказу про призначення такої перевірки було зроблено висновок і Верховним Судом у справі № 826/8284/17 (постанова від 20.05.2022 року).

Отже, враховуючи наведене в сукупності суд дійшов висновку, що проведення відповідачем фактичної перевірки діяльності позивача за період з 20.05.2020 року по 25.05.2023 року на підставі наказу №1390к від 15.05.2023 року є правомірним.

Щодо оскаржуваних податкових повідомлень рішень, то суд зазначає наступне.

Пп. б п.п.14.1.6 п.14.1 14 ПК України визначено, що акцизний склад - це приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу (підпункт 14.1.224).

Відповідно до пп. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України акцизні склади, на території яких здійснюється виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізація пального, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з акцизного складу, розташованому на акцизному складі, та рівнемірами-лічильниками рівня таких товарів (продукції) у резервуарі, а для скрапленого газу (пропану або суміші пропану з бутаном), інших газів, бутану, ізобутану за кодами згідно з УКТ ЗЕД 2711 12 11 00, 2711 12 19 00, 2711 12 91 00, 2711 12 93 00, 2711 12 94 00, 2711 12 97 00, 2711 13 10 00, 2711 13 30 00, 2711 13 91 00, 2711 13 97 00, 2711 14 00 00, 2711 19 00 00, 2901 10 00 10 - також можуть бути обладнані пристроями для вимірювання рівня або відсотка пального у резервуарі (далі - рівнемір-лічильник) на кожному введеному в експлуатацію стаціонарному резервуарі, розташованому на акцизному складі.

Витратоміри-лічильники та резервуари повинні відповідати вимогам законодавства та мати позитивний результат повірки або оцінку відповідності, проведені відповідно до законодавства, а рівнеміри-лічильники повинні відповідати вимогам законодавства та мати позитивний результат повірки або оцінку відповідності, або калібрування, проведені відповідно до законодавства. У разі відсутності позитивного результату повірки або оцінки відповідності, або калібрування витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників для цілей цього Кодексу акцизні склади, на яких вони розташовані, вважаються необладнаними витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками.

Паливороздавальні колонки та/або оливороздавальні колонки, встановлені на акцизних складах, на які є позитивні результати повірки або оцінка відповідності, проведені відповідно до законодавства, виконують функції витратомірів-лічильників.

Платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати:

а) усі розташовані на акцизних складах резервуари, введені в експлуатацію, витратоміри-лічильники та рівнеміри-лічильники у розрізі акцизних складів - в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі;

б) усі акцизні склади - в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Забороняється здійснення реалізації пального без наявності зареєстрованих витратомірів-лічильників, рівнемірів-лічильників та резервуарів, без реєстрації акцизного складу.

Відповідно до п. 2 Порядку ведення Єдиного державного реєстру витратомірів-лічильників і рівнемірів - лічильників рівня пального у резервуарі, передачі облікових даних з них електронними засобами зв`язку до контролюючих органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.11.2017 року №891:

- витратомір-лічильник - законодавчо регульований засіб вимірювальної техніки, призначений для безперервного вимірювання, запам`ятовування та відображення у фактичних умовах вимірювання кількості пального, що проходить через вимірювальний перетворювач у закритих, повністю заповнених трубопроводах;

- рівнемір - лічильник рівня пального у резервуарі - законодавчо регульований засіб вимірювальної техніки, призначений для вимірювання рівня пального, за яким обчислюється об`єм пального, що перебуває у резервуарі, за градуювальною таблицею резервуара;

- резервуар - законодавчо регульований засіб вимірювальної техніки у вигляді стаціонарної споруди або ємності, який призначений для здійснення операцій з обігу пального та його зберігання та для якого встановлена залежність його місткості від абсолютної висоти рівня пального в резервуарі, що оформлено у вигляді градуювальної таблиці.

Згідно з пп. 12 підрозділу 5 Розділу XX ПК України розпорядники акцизних складів відповідно до вимог цього Кодексу зобов`язані обладнати акцизні склади витратомірами-лічильниками та/або рівнемірами-лічильниками та зареєструвати їх в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі в такі строки: акцизний склад, де розташовано резервуари, загальна місткість яких не перевищує 1000 куб. метрів, - не пізніше 1 січня 2020 року.

Аналіз наведених правових норм доводить, що розпорядники акцизних складів зобов`язані були обладнати акцизні склади витратомірами-лічильниками та/або рівнемірами-лічильниками, вони повинні бути зареєстровані в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі. Законодавцем також було визначено і граничний строк для такого обладнання та реєстрації, зокрема по акцизному складу, де розташовано резервуари, загальна місткість яких не перевищує 1000 куб. метрів, - не пізніше 01.01.2020 року. Витратоміри-лічильники повинні відповідати вимогам законодавства, мати позитивний результат повірки або оцінку відповідності, проведені відповідно до законодавства, а рівнеміри-лічильники повинні відповідати вимогам законодавства, мати позитивний результат повірки або оцінку відповідності, або калібрування, проведені відповідно до законодавства. У разі відсутності позитивного результату повірки або оцінки відповідності, або калібрування витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників акцизні склади вважаються необладнаними витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками.

Згідно з п. 1281.1 ст. 128-1 ПК України необладнання та/або відсутність реєстрації в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі рівнеміра-лічильника на введеному в експлуатацію резервуарі, розташованому на акцизному складі, та/або витратоміра-лічильника на місці відпуску пального наливом з акцизного складу, розташованого на акцизному складі, а також необладнання та/або відсутність реєстрації в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників обсягу виробленого спирту етилового витратоміра-лічильника спирту етилового на місці отримання та відпуску спирту етилового, розташованого на акцизному складі, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 20000 гривень за кожний необладнаний резервуар та/або незареєстрований рівнемір-лічильник, а також за кожне необладнане місце відпуску пального наливом з акцизного складу або за кожне місце отримання та відпуску спирту етилового, та/або незареєстрований витратомір-лічильник/витратомір-лічильник спирту етилового.

Абз. 4 п. 18 підрозділу 5 розділу XX ПК України передбачено, що норми пункту 128-1.1 статті 128-1 цього Кодексу застосовуються до розпорядників акцизних складів, на яких розташовано резервуари, загальна місткість яких не перевищує 1000 куб. метрів (крім розпорядника акцизного складу, який до 1 липня 2019 року не підпадав під визначення платника податку відповідно до пункту 212.1 статті 212 цього Кодексу) - з 1 квітня 2020 року.

Судом встановлено, що позивач для отримання, зберігання та відпуску пального, на акцизному складі №1007712, що розташований за адресою Вінницька обл., Барський район, смт. Копайгород, шлях Житомир-Вінниця-Могилів-Подільський, використовує в господарській діяльності чотири резервуари, загальною місткістю 64,5 м.куб., а саме: резервуар №1 (типу РГС - 20) номінальною місткістю 19,5 м. куб. (для зберігання дизельного палива); резервуар №2 (типу РГС - 15) номінальною місткістю 17,5 м. куб. (для зберігання бензину А-95); резервуар №3 (типу РГС - 15) номінальною місткістю 17,5 м. куб. (для зберігання бензину A-95); резервуар №4 (типу РГС - 10) номінальною місткістю 10,0 м. куб. (для зберігання скрапленого газу).

Зазначені резервуари облаштовані рівнемірами-лічильниками рівня пального типу ПМП-201 з серійними номерами: ?24513, 21510 - 25.05.2020 року; ??25907- 10.12.2020 року; 24079 - 30.12.2020 року.

В той же час під час перевірки встановлено, що наведені рівнеміри-лічильники фактично не підключені та не задіяні, про що свідчить відсутність консолі управління як окремо виведеної і розташованої в розрахунково-касовому вузлі, так і у вигляді програмного забезпечення. Наведені обставини не заперечуються й позивачем.

Відтак, оскільки рівнеміри-лічильники №24513, №21510, ??№25907, №24079 не підключені, то вони й не виконують своє функціональне призначення (вимірювання рівня пального, за яким обчислюється об`єм пального, що перебуває у резервуарі). За таких обставин, відповідно до законодавства вважається, що чотири резервуари не обладнані рівнемірами-лічильниками.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 22.06.2023 року № 69384/02-32-09-04/ на суму 80 000 грн. прийнято відповідачем правомірно.

Стосовно податкового повідомлення-рішення від 22.06.2023 року №9382/02-32-09-04/ на суму 3 000 грн., то суд зауважує, що воно прийнято на підставі п.1281.3. ст. 1281 ПК України.

Приписами пп.230.1.3 п. 230.1 ст. 230 ПК України визначено, що дані про фактичні залишки пального та про обсяг обігу пального формуються після проведення останньої операції з обігу пального у звітній добі, але не пізніше 23 години 59 хвилин цієї доби, до початку здійснення операцій з обігу пального у добу, що настає за звітною добою, та подаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, не пізніше 23 години 59 хвилин доби, що настає за звітною добою.

Згідно з п. 128-1.3 ст. 128-1 Податкового кодексу України незабезпечення з вини розпорядника акцизного складу своєчасного подання до центрального органу виконавчої влади, шо реалізує державну податкову політику, електронних документів, що містять дані про фактичні залишки пального та обсяг обігу пального або спирту етилового, тягне за собою накладення штрафу у розмірі 1000 гривень за кожний неподаний електронний документ.

Фактичною перевіркою встановлено, що позивачем за 25.05.2020 року та 26.05.2020 року не подано до контролюючого органу довідки про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу та залишків пального на акцизному складі, а за 18.12.2020 року така довідка подана з порушенням визначеного строку (20.12.2020 року).

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що ним були подані електронні документи за 18.12.2020 року, оскільки такі документи були подані поза межами визначеного строку.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на спростування вищевказаних порушень, а тому суд доходить висновку, що податкове повідомлення-рішення № 9382/02-32-09-04/ на суму 3 000 грн. також прийнято відповідачем правомірно.

Надаючи оцінку податковому повідомленню-рішенню від 22.06.2023 року №9385/02-32-09-04/ на суму 40 000 грн., яке прийнято на підставі п.1281.1. ст. 1281 ПК України у зв`язку із здійсненням позивачем реалізації пального через витратоміри-лічильники в кількості 2 одиниці без позитивного результату повірки, то суд керується наступним.

Складом правопорушення, визначеного п. 1281.1 статті 128-1 ПК України, за яке передбачена штрафна санкція, є саме необладнання та/або відсутність реєстрації в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників.

У постанові від 19.01.2023 року у справі № 580/9246/21 Верховний Суд сформував правову позицію, яка зводиться до того, що застосування п. 1281.1 ст. 128-1 ПК України можливе виключно у випадку необладнання та/або відсутності реєстрації в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі рівнеміра-лічильника на введеному в експлуатацію резервуарі, розташованому на акцизному складі, та/або витратоміра-лічильника на місці відпуску пального наливом з акцизного складу, розташованого на акцизному складі, як передбачено диспозицією вказаної норми. Порушення строків обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівнемірами-лічильниками та реєстрації їх в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі (передбачених підпунктом 12 підрозділу 5 Розділу XX Податкового кодексу України), якщо на час проведення перевірки встановлено їх наявність на акцизних складах та їх реєстрація в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі, не може бути підставою для застосування до платника податків пункту 128-1.1 статті 128-1 ПК України.

Суд зауважує, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 22.06.2023 року № 9385/02-32-09-04/ прийнято у зв`язку із здійсненням позивачем реалізації пального через витратоміри-лічильники в кількості 2 одиниці без позитивного результату повірки.

Відповідачем не заперечується, що під час проведення фактичної перевірки ним було встановлено наявність на акцизному складі позивача витратомірів-лічильників в кількості дві одиниці, а саме: паливороздавальної колонки типу Апогей з серійним номером: 140057 та колонки типу УЗСГМ-01 з серійним номером 9289, що також зафіксовано в акті перевірки від 26.05.2023 року.

Враховуючи, що в ході перевірки контролюючим органом було встановлено наявність на акцизному складі позивача витратомірів-лічильників рівня пального, які зареєстровані в Єдиному державному реєстрі, а притягнення до відповідальності на підставі п. 1281.1 ст. 128-1 ПК України за відсутність позитивного результату повірки обладнання не узгоджується з диспозицією вказаної норми, відповідно податкове повідомлення-рішення від 22.06.2023 року №9385/02-32-09-04/ прийнято з порушенням законодавства та підлягає скасуванню.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 06.12.2023 року у справі №400/5717/23.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 1230 грн. 20 коп.

Таким чином, поверненню позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сума у розмірі 400 грн.

Керуючись ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 22.06.2023 року № 9385/02-32-09-04/ НОМЕР_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС у Вінницькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у сумі 400 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, код ЄДРПОУ ВП 44069150)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 06.02.2024 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна