Справа № 309/2293/23
Суддя: Логойда І. В.
Дата ухвалення: 2024-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 309/2293/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Логойди І.В., за участі секретаря судового засідання Янцо М.В., представника позивача адвоката Розмана С.Ю., представника відповідача Радь О.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №309/2293/23 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Розман Сергій Юрійович, до Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області, начальника Хустського районного відділу ГУ ДМС в Закарпатській області Суринець В.В. про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження,

В С Т А Н О В И В:

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 12 вересня 2023 року на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2023 у справі №309/2293/23 та ухвали Хустського районного суду від 02.06.2023 про направлення даної справи за підсудністю до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Розман Сергій Юрійович, до Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області, начальника Хустського районного відділу ГУ ДМС в Закарпатській області Суринець В.В. про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 25 квітня 2023 року начальник Хустського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийняв рішення №7 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким вирішив повернути ОСОБА_1 до Російської Федерації та зобов`язав його покинути територію України у термін до 19 травня 2023 року. Дане рішення мотивоване тим, що 25 квітня 2023 року у ході проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері у м. Хуст працівниками відділу Хустського відділу ГУ ДМС у Закарпатській області виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який проживає на території України з порушенням правил перебування, а саме після закінчення дозволеного терміну перебування не покинув територію України у встановлений законом строк. При цьому, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП. Відповідною постановою на нього накладено штраф у розмірі 1 700,00 грн. Позивач до органів та підрозділів міграційної служби з заявою і документами, необхідними для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, підстав для подальшого законного перебування в Україні у нього нема. Пунктом 5 Розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Позивач мав громадянство Російської Федерації. Згідно з абзацом двадцятим статті 1 Закону України «Про громадянство України» тимчасове посвідчення громадянина України - це документ, який посвідчує особу і підтверджує її належність до громадянства України. За приписами пункту 2 частини другої статті 9 цього Закону однією з умов для прийняття іноземця до громадянства України є подання ним зобов`язання припинити іноземне громадянство. Відповідно до п.2 Правил оформлення і видачі тимчасового посвідчення громадянина України, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003р. №1111 (з наступними змінами і доповненнями), таке тимчасове посвідчення видається особам, які досягли шістнадцятирічного віку, набули громадянства України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України. 18 вересня 2019 року позивачу видане тимчасове посвідчення громадянина України №ОТ002760 на строк до 05 червня 2021 року. Отже, видача позивачеві такого посвідчення свідчить про його намір прийняти громадянство України та про подання ним відповідному органу України зобов`язання припинити іноземне громадянство, тобто громадянство Російської Федерації. Пунктом 2 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» також передбачено, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Позивач звертався до дипломатичних установ РФ в Україні для отримання відповідного документа про припинення громадянства РФ, де йому повідомили, що для отримання такого документа необхідно їхати до РФ і зняти з реєстрації місце свого проживання на території РФ. Зазначене може підтвердити дружина позивача - ОСОБА_2 . Однак, з 2014 року РФ розпочала військову операцію по захопленню Криму та частини Донецької і Луганської областей України, у зв`язку з чим 12 квітня 2014 року РНБО України прийняла рішення про початок антитерористичної операції на сході України, після закінчення якої у 2018 році там одразу була введена операція Об`єднаних сил. Дана операція Об`єднаних сил тривала до 24 лютого 2022 року - до початку широкомасштабної військової агресії РФ проти України, яка продовжується й у даний час. Ураховуючи такі обставини, позивач, маючи тимчасове посвідчення громадянина України, не наважився їхати до РФ з міркувань особистої безпеки і наявності вагомих підстав вважати, що йому можуть заборонити повернутися на територію України. Крім того, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня на усій території України карантин, який у подальшому неодноразово продовжувався і який діє в даний час. Запровадження карантину також унеможливило належний перетин кордону і можливість позивачу поїхати до РФ. З огляду на викладене визнає, що з поважних причин не отримав належний документ про припинення громадянства РФ. Відтак, позивач не вчиняв жодних дій, які б порушували законодавство України. Постанова у справі про адміністративне правопорушення від 25.04.2023р. про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не могла бути покладена в основу оскаржуваного рішення, оскільки станом на день прийняття останнього (25.04.2023р.) така постанова не набрала законної сили. Приписами ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: - де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; - де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя. Таке ж положення закріплене і в п.8 Розділу І Інструкції. Позивач проживає на території України разом з сім`єю з 2003 року. Тут він набув у власність певне майно. Змінювати місце проживання не бажає. Водночас позивач засуджує збройну агресію РФ та повністю підтримує територіальну цілісність й суверенітет України. Однак, можливе повернення позивача на територію РФ, загрожуватиме життю та свободі позивача, а загальнопоширене насильство в ситуації міжнародного збройного конфлікту України та РФ беззаперечно загрожуватиме здоров`ю і безпеці позивача, який може бути мобілізованим на території РФ і нести кримінальну відповідальність за відмову від проходження військової служби в РФ. Таким чином, прийняте рішення від 25.04.2023р. №7 про примусове повернення до країни походження беззаперечно спрямоване на загрозу життю, здоров`ю та свободи позивача. Зазначене, у свою чергою, зумовлює визнанню протиправним та скасування оскаржуваного рішення.

Відповідач надав відзив на позов, згідно з яким заперечує проти заявлених позовних вимог, вказуючи, що 06 березня 2019 року позивач подав заяву про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням до Хустського районного відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області. При цьому, разом із заявою та встановленим переліком документів, позивач подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, в якому зазначив про те, що зобов`язується протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство росії. За результатом розгляду поданих документів, 05 червня 2019 ГУ ДМС України в Закарпатській області прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" та видано тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_1 строком дії з 18.09.2019 по 05.06.2021. Водночас, у ході моніторингу виконання зобов`язань іноземними громадянами, щодо припинення попередніх громадянств, 25 січня 2022 Головним управлінням ДМС у Закарпатській області встановлено не виконання позивачем зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України, що є підставою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону України "Про громадянство України". Про що було складено довідку та надіслано для відповідного реагування до Хустського районного відділу ГУ ДМС у Закарпатській області. Як наслідок, Хустським РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області 15 лютого 2022 року сформовано подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України позивача. Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 11 квітня 2022 року скасовано рішення ГУ ДМС України Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 05.06.2019 року про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконанням зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 вересня 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд указаної справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалами Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.10.2023 та 09.10.2023 відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про зупинення провадження у справі. Розгляд справи відкладався за заявою сторін, за сигналом тривоги 25.09.2023, 09.10.2023, 16.10.2023, 02.11.2023, 01.12.2023, 21.12.2023, 22.01.2024.

У судовому засіданні позивач повідомив, що не хотів би їхати з України. В Україні перебуває з 1996 року, у нього є діти, які тут вчилися. Повідомив про допомогу ЗСУ, в тому числі і шляхом перерахування коштів. У 2019 році подав заяву про набуття громадянства України. Їздив до Львова у консульство з питань відмови від громадянства рф, йому повідомили, що необхідно їхати до рф, зніматись з обліку. Почався коронавірус, за три роки не вийшов з громадянства, звернув увагу на тривале проживання на території України. Не розумів значення строків, вперше подавав на громадянство, сам ходив, без адвоката.

У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги на підставі поданих суду доказів, в тому числі і додатково поданих. Вважає, що наявні обставини, передбачені ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в частині загрози життю позивача. Також рф визнано державою-терористом, заперечував вторгнення з 2014 року. Позивач має дружину, яка є громадянином рф і продовжує статус.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказав, що відповідач вихід з громадянства рф не здійснив, порушив міграційне законодавство. Звернув увагу, що позивач під час дії коронавірусу подав заяву про набуття громадянства, а отже, подальші дії могли вчинятись незважаючи на даний факт, вторгнення відбулося 24.02.2022, а документи позивач не подав ще у 2021, звернув увагу на необхідність дотримання позивачем законодавства зважаючи на заявлений статус.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення ПН МЗК 001314 від 25.04.2023 на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безробітного, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Такий оскаржено до суду.

Згідно з рішенням №7 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства вирішено повернути до країни походження або третьої країни громадянина Російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його покинути територію України у термін до 19.05.2023. Рішення мотивовано наступним. 25.04.2023 у ході проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері у м. Хуст працівниками відділу Хустського відділу ГУ ДМС у Закарпатській області виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає на території України з порушенням правил перебування, а саме після закінчення дозволеного терміну перебування не покинув територію України у встановлений законом строк. Громадянин російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина росії НОМЕР_2 04.09.2014 по 04.04.2024. 25.04.2023 вищезазначеного іноземця притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП. Постановою про накладення адміністративного стягнення накладено штраф у розмірі 1 700,00 грн. Громадянин росії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до органів та підрозділів міграційної служби з заявою і документами, необхідними для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, підстав для подальшого законного перебування в Україні у нього нема. Вказано про зобов`язання залишити територію України не пізніше 19.05.2023.

Згідно з доданим позивачем тимчасовим посвідченням, таке видане ОСОБА_1 з 18.09.2019 по 05.06.2021. Згідно з тимчасовим посвідченням громадянина вказано про зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 з 15.11.2011.

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 такий є власником транспортного засобу Skoda Octavia А5 д.н.з НОМЕР_4 , дата реєстрації 03.08.2016.

Згідно з довідкою №3 про припинення громадянства України ГУ ДМС України в Закарпатській області видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю ст.Багаєвська, Ростовської області, РФ про те, що 11.04.2022 рішенням ГУ ДМС України в Закарпатській області оформлено припинення його громадянства відповідно до пункту 1 ст. 21 Закону України «Про громадянство України». Таке оскаржене до суду.

Згідно з довідкою виконкому Хустської міської ради від 09.11.2023 №724/02-22 ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 15.11.2011. Характеристика виконкому Хустської міської ради від 09.11.2023 №725/02-22 позитивна, у початковій школі навчався в с. Рокосово, закінчив у м. Ростов школу і училище по спеціальності зварювальник, одружений, має двох дітей, допомагав у зборі коштів на ЗСУ. Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_5 20.04.2004 відділом РАГС Багаєвського району Ростовської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 (громадянином Росії) та ОСОБА_5 (громадянкою Росії).

ОСОБА_2 отримувала дозвіл на імміграцію в Україну №140 від 12.10.2011, дійсний до 12.10.2012.

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_6 від 25.08.2005 донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народилася в с. Привольне Багаєвського району Ростовської області. Згідно з довідкою Рокосівського ліцею Хустської міської ради №146 від 08.11.2023 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчалася у Рокосівській ЗОШ І-ІІІ ступенів с. Рокосово з 2011 по 2022 рік. Згідно з довідкою «Закарпатського лісотехнічного університету фахового коледжу» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у 2022 вступила на навчання та навчається на другому курсі. Згідно з довідкою №334 від 18.09.2019 про реєстрацію особи громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , набула громадянство України з 05.06.2019.

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_7 від 20.04.2004 син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народився в х. Кудинов Багаєвського району Ростовської області. Згідно з довідкою Рокосівського ліцею Хустської міської ради №147 від 08.11.2023 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , навчався у Рокосівській ЗОШ І-ІІІ ступенів с. Рокосово з 2004 по 2015 рік. Згідно з довідкою Львівського державного університету фізичної культури №163 ОСОБА_7 навчався по 30.06.2019, додано диплом магістра ОСОБА_7 , копію трудової книжки.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, не погоджуючись із оскаржуваним рішенням №7 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 25.04.2023. Саме порушення правил перебування в Україні ОСОБА_1 стало підставою для прийняття оскарженого в даній справі рішення.

Відносини між сторонами регулюються нормами Конституції, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іншими нормативними актами.

У відповідності до ч.1 ст.2 КАС України: завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI), а також міжнародними нормами.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною першою, третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно із пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі - Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території :

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи вразі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Частинами першою, другою статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП адміністративна відповідальність за вказаною нормою закону настає за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Як встановлено із матеріалів справи громадянин російської федерації ОСОБА_1 отримав тимчасове посвідчення громадянина з 18.09.2019 по 05.06.2021, вказано що дозвіл дійсний до 05.06.2021 року. Доказів продовження строку дії вказаного дозволу до суду надано не було. ОСОБА_1 видано довідку №3 про припинення громадянства України від 11.04.2022. Постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЗК №001314 від 25.04.2023 за порушення ч. 1, 3 ст. 3, ст.9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п.68 ПКМУ №322 від 25.04.2018 р., відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн.

Не зважаючи на вищенаведені норми закону та те, що порядок оформлення іноземцям та особам без громадянства документів на тимчасове або постійне проживання несе імперативний характер, доводи сторони позивача переважно ґрунтуються на існуванні певних перепон для позивача щодо виконання ним зазначених вимог щодо отримання дозвільних документів. Однак, стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини викладені в оскаржуваному рішенні.

Зокрема, матеріали справи не містять жодного звернення ОСОБА_1 до органів Державної міграційної служби України щодо вирішення питання оформлення ним документів на постійне проживання в Україні та до дипломатичних установ російської федерації.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI у редакції, чинній на день прийняття рішення, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Пункт 5 розділу І Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», зокрема, передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Посилання позивача на те, що військову операцію по захопленню Криму у 2014 році суд не приймає до уваги, оскільки як вказує позивач він отримав паспорт громадянина росії у 2014 році. Посилання на загрозу його життю у країні походження суд вважає нерелевантними, оскільки саме на території України відбуваються військові дії, припущення про мобілізацію відхиляє, оскільки це обов`язок, в тому числі конституційний, громадян у багатьох країнах, у законодавстві можуть бути визначені підстави для звільнення від мобілізації тощо. Засудження агресії проти України не є достатнім доказом для скасування даного рішення, оскільки інші дії з отримання належних документів особою не вчинялись.

Разом з тим, як встановлено судом строк дії дозволу на імміграцію в Україну позивача був дійсним до 05 червня 2021 року, період дії карантину.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач після закінчення дозволеного строку перебування, враховуючи довідку про припинення громадянства України, не виїхав з території України. Документів про продовження строку перебування в Україні, у встановлений законом строк (за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України) не подавав. Крім того, з метою продовження строку перебування в Україні, отримання посвідки на тимчасове проживання, дозволу на імміграцію, і після 05.06.2021 року не звертався. З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до компетентних органів не звертався. Вказане свідчить, що позивач усвідомлював, що цим самим порушує міграційне законодавство України.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання що позивачем порушено покладений на нього чинним законодавством України обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

Посилання сторони позивача на неможливість повернення позивача до російської федерації через його політичні погляди та осуд військової агресії російської федерації, суд визнає неспроможними, оскільки стороною позивача не надано належних та достатніх доказів на їх підтвердження, щодо особи позивача.

Щодо доданих доказів прийняття громадянства України донькою, навчання дітей на території України, суд не бере такі до уваги, оскільки цей факт не спростовує встановлені порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення нею порушення міграційного законодавства України.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №7 від 11.01.2023.

Суд у даній справі також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, з врахуванням з`ясованих фактичних обставин по справі та досліджених доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.19, 26, 33, 68, 129 Конституції України, ст.ст.2, 3, 5, 9, 72, 75-77, 90, 139, 286, 288, 293 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області, начальника Хустського районного відділу ГУ ДМС в Закарпатській області Суринець В.В. про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, місцезнаходження: м.Ужгород, вул. Грибоєдова, 12а, .

Повне рішення суду складено 06 лютого 2024 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Закарпатської області І.В. Логойда