Справа № 380/26236/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 380/26236/23 пров. № А/857/23697/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду (суддя Кузан Р.І.) про повернення позовної заяви, постановлену в м.Львові 24 листопада 2023 року у справі № 380/26236/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

09.11.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , просив: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 №168 при обрахунку ОСОБА_1 : грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік; грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 29 календарних днів; грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій тривалістю 28 календарних днів; «одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби»; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 : грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік; грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 29 календарних днів; грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій тривалістю 28 календарних днів; «одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби»; з урахуванням додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 року №168.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії повернуто позивачеві.

Повертаючи позовну заяву, суддя суду першої інстанції виходив з того, що строк звернення до суду з приводу вимоги про стягнення належного грошового утримання підлягає обчисленню з 27.03.2023 дати звільнення позивача та виключення зі списків особового складу частини. Суддя суду першої інстанції зазначив, що посилання представника позивача, що про порушення свого права позивач дізнався після отримання відповіді відповідача не змінює момент, з якого він повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права на отримання довідки і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Суддя суду першої інстанції вказав, що в період з 27.01.2023 по 13.09.2023 позивачем жодних дій щодо встановлення правильності нарахування йому грошового забезпечення не вживалося. Суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що в контексті даної спірної ситуації, підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, слід визнати неповажними, у зв`язку з чим позовна заява підлягає поверненню.

Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відомості щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення відповідачем надано рекомендованим листом №918, який отримано 18.10.2023, що підтверджується випискою з офіційного сайту Укрпошта. Скаржник вказує, що частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у новій редакції встановлено тримісячний строк звернення до суду з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, що ігнорується судом першої інстанції. Скаржник зазначає, що позивач, 08.11.2023 року одразу без зволікань, звернувся до адміністративного суду з позовною заявою, фактично у місячний термін з моменту отримання від відповідача відомостей про нараховане та виплачене йому грошове забезпечення (18.10.2023), що ігнорується судом першої інстанції.

Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали судді суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала судді суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 23.03.2022 по 27.01.2023 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.01.2023 № 82 - ОС ОСОБА_1 звільнений, виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.

18.10.2023 у відповідь на заяву ОСОБА_1 від військової частини НОМЕР_1 отримано рекомендований лист №918 з відомостями про нараховане та виплачене грошове забезпечення.

Оскільки, на думку позивача, відповідач протиправно не враховував щомісячну додаткову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» при обрахунку: розміру: «грошової допомоги на оздоровлення» за 2022 рік; грошової компенсації за невикористані 29 календарних дні щорічної основної відпустки; грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки; «одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби», ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії залишено без руху, оскільки позовна заява, сформована представником позивача в системі «Електронний суд», не відповідає вимогам статті 160 КАС України, у позовній заяві не зазначено відомості про наявність або відсутність електронного кабінету позивача та його представника, а також оскільки позивач звернувся до суду 09.11.2023, тобто більш, ніж через 10 місяців після звільнення з військової служби, що з огляду на норми статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України, є пропуском строку звернення до суду з даним позовом.

На виконання вимог вказаної ухвали, позивач подав нову позовну заяву, оформлено відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України та заяву про поновлення строку звернення з позовом до суду. Заяву мотивовано тим, що частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у новій редакції встановлено тримісячний строк звернення до суду з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Вказано, що відомості щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення відповідачем у відповідь на заяву позивача надано рекомендованим листом №918, який отримано 18.10.2023, що підтверджується випискою з офіційного сайту Укрпошта (додаток 3 до позовної заяви) та в межах тримісячного строку подано позовну заяву до суду.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року позовну заяву поверно позивачеві.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з частиною 1 статті 168 КАС України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Відповідно до частини 1 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина 2 статті 169 КАС України).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що залишення позовної заяви без руху - це тимчасовий захід, який застосовується судом, з метою усунення позивачем недоліків позовної заяви та дотримання порядку її подання. В ухвалі зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, тривалість якого визначається в кожному конкретному випадку з урахуванням характеру недоліків, реальної можливості отримання копії ухвали, яка повинна бути надіслана заявнику негайно, та їх виправлення.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Отже, чинним законодавством передбачено повернення позовної заяви, якщо у встановлений судом строк позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху. Повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті особою, яка звернулася до суду.

Позивач вважається таким, що не усунув недоліки, якщо до закінчення встановленого судом строку не усунув усіх або хоча б одного недоліку, зазначеного в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Статтею 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Верховний Суд у своїй практиці, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежений трьома місяцями з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

При цьому відповідно до пункту 1 глави ХІХ КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 року №383) на території України карантин установлений з 19.12.2020 року до 30.06.2023 року.

Водночас, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дія частини 1 статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Оскільки на момент звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (23.03.2022) частина 2 статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, тому суд першої інстанції помилково застосовав редакцію частини 2 статті 233 КЗпП України, чинну на момент звернення до суду із позовом.

Вказане узгоджується з позицією Верхового Суду, викладеною у постановах від 18 жовтня 2023 року у справі №380/14605/22, від 28 вересня 2023 року у справі №140/2168/23.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що на заяву позивача від 13.09.2023 відповідач листом від 22.09.2023 надіслав позивачу відомості про нараховане та виплачене грошове забезпечення за весь період проходження служби в 7 прикордонному загоні, який позивач отримав 18.10.2023.

Відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду поданої позивачем заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків якщо інше прямо не передбачено законом, тому в межах спірних правовідносин, на переконання суду апеляційної інстанції, до суду позивач звернувся протягом місячного строку від дати отримання листа відповідача.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 5 грудня 2018 року (справа №П/9901/736/18) згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Відповідно до частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Аналізуючи обставини справи в контексті поданого позову, а також аргументи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суддею суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не правильно застосовано інститут строків звернення до адміністративного суду, що є порушенням норм процесуального права, та має наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 241, 243, 312, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу суді Львівського окружного адміністративного суду про повернення позовної заяви від 24 листопада 2023 року у справі № 380/26236/23 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко