Справа № 140/32713/23
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2024-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року ЛуцькСправа № 140/32713/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових вимог про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернулося з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових вимог про сплату боргу (недоїмки: від 20.11.2018 №Ф-859-53 на суму 15 794,71 грн, від 13.02.2019 №Ф-859-53 на суму 18 251,89 грн, від 14.08.2019 №Ф-859-53 на суму 23 760,25 грн, від 11.05.2019 №Ф-859-53 на суму 21 006,07 грн, від 06.11.2019 №Ф-859-53 на суму 26 514,43 грн, від 10.02.2020 №Ф-859-53 на суму 29 268,61 грн, від 10.11.2020 №Ф-859-53 на суму 35 563.91 грн, від 12.03.2021 №Ф-859-53 на суму 37 763,91 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.09.2023 представником позивача на адресу відповідача надіслано адвокатський запит про надання інформації щодо податкової заборгованості.

Листом №14172/6/03-20-24-05-06 від 04.10.2023 надано відповідь про те, що станом на 04.10.2023 заборгованість позивача складає 35 763,91 грн., який нараховано податковим органом за 2017-2020 роки. Крім того до вказаного листа долучено корінці вимог про сплату боргу (недоїмки) від 20.11.2018 №Ф-859-53 на суму 15 794,71 грн, від 13.02.2019 №Ф-859-53 на суму 18 251,89 грн, від 14.08.2019 №Ф-859-53 на суму 23 760,25 грн, від 11.05.2019 №Ф-859-53 на суму 21 006,07 грн, від 06.11.2019 №Ф-859-53 на суму 26 514,43 грн, від 10.02.2020 №Ф-859-53 на суму 29 268,61 грн, від 10.11.2020 №Ф-859-53 на суму 35 563.91 грн, від 12.03.2021 №Ф-859-53 на суму 37 763,91 грн.

Позивач вказує, що у період з 2017 по 2020 роки перебував на території Республіки Польща, де сплачував обов`язкові платежі як найманий працівник та у вказаний період не здійснював підприємницької діяльності на території України.

Таки чином, у зв`язку з відсутністю здійснення підприємницької діяльності у вказаний період просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні з підстав правомірності оскаржуваної вимоги, яка винесена на суму заборгованості з ЄСВ за період з 2017 року по 2021 рік у розмірі 37 448,74 грн, а на момент формування вимоги позивач не був знятий з обліку в органах Державної податкової служби України та має статус фізичної особи-підприємця. Крім того, на момент винесення оскаржувальної вимоги позивач не подав податковому органу жодних відомостей про перебування у трудових відносинах та сплати роботодавцем ЄСВ. Також відсутні докази сплати самостійно чи роботодавцем ЄСВ за період з 01.01.2017 по 01.06.2017.

Вказує, що згідно даних карток особового рахунку по платнику ФОП ОСОБА_1 сплата єдиного соціального внеску за період 2017-2023 відсутня. Таким чином, податковим органом було винесено податкові вимоги від 20.11.2018 №Ф-859-53 на суму 15 794,71 грн, від 13.02.2019 №Ф-859-53 на суму 18 251,89 грн, від 14.08.2019 №Ф-859-53 на суму 23 760,25 грн, від 11.05.2019 №Ф-859-53 на суму 21 006,07 грн, від 06.11.2019 №Ф-859-53 на суму 26 514,43 грн, від 10.02.2020 №Ф-859-53 на суму 29 268,61 грн, від 10.11.2020 №Ф-859-53 на суму 35 563.91 грн, від 12.03.2021 №Ф-859-53 на суму 37 763,91 грн.

З огляду на вищенаведене просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4, частини другої, пункту 10 частини шостої статті 12, частин першої - третьої статті 257, частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дану справу, як справу незначної складності, розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 14.10.2008 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач продовжує перебувати в інформаційній системі органу доходів і зборів як фізична особа-підприємець та з інтегрованої картки платника вбачається, що сума заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 - 2023 роки становить 37 763,91 грн.

У зв`язку з цим Головним управління ДПС у Волинській області сформувало вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20.11.2018 №Ф-859-53 на суму 15 794,71 грн, від 13.02.2019 №Ф-859-53 на суму 18 251,89 грн, від 14.08.2019 №Ф-859-53 на суму 23 760,25 грн, від 11.05.2019 №Ф-859-53 на суму 21 006,07 грн, від 06.11.2019 №Ф-859-53 на суму 26 514,43 грн, від 10.02.2020 №Ф-859-53 на суму 29 268,61 грн, від 10.11.2020 №Ф-859-53 на суму 35 563.91 грн, від 12.03.2021 №Ф-859-53 на суму 37 763,91 грн. за грошовими зобов`язаннями відповідно до статті 25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на підставі даних інформаційної системи податкового органу.

Вважаючи вказані вимоги протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку встановлено нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Положеннями пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до абзац 1 пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону №2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб-підприємців з 1 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

З огляду на обґрунтування позовних вимог, спірним у вказаній справі є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ, і як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 01 січня 2017 року.

01 липня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі за текстом Закон № 755-IV), яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом № 755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону № 755-IV).

03 березня 2011 року набрав чинності Закон № 2390-VI, яким було внесено зміни до Закону № 755-IV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

25 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 25 березня 2014 року № 1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру» (далі - Закон № 1155-VII).

Цим Законом пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону № 755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з ЄДР.

Крім цього, Законом № 1155-VII виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI.

Основною метою проекту Закону № 1155-VII є продовження процесу включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані до 01 липня 2004 року та до цього часу не подали державному реєстратору про себе відомості.

Для досягнення цієї мети Законом № 1155-VII внесені зміни до розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VІ щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання», які дозволять проводити включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до ЄДР.

З матеріалів справи встановлено, що позивач був зареєстрований як фізична-особа підприємець, тобто набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності після 1 липня 2004 року, після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та був включений до ЄДР відповідно до вимог цього Закону.

Позивач у позовній заяві вказав, що у період нарахування боргу (недоїмки) по сплаті ЄСВ у період з 2017 по 2020 роки перебував на території Республіки Польща, де сплачував обов`язкові платежі як найманий працівник та у вказаний період не здійснював підприємницької діяльності на території України. Перебування позивача на території іноземної держави підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон та витягом, наданим Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, наявним у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасову окуповану територію України або виїхали з такої території» за період з 08.11.2017 по 31.12.2020.

Однак, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що позивач 14.10.2008 зареєстрований як фізична особа-підприємець, номер запису в реєстрі 0000975, основний вид діяльності за КВЕД 93.29 організування інших видів відпочинку та розваг. Інформація, номер та дата запису про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця відсутня.

Отже, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань наявні записи про те, що позивач зареєстрований як ФОП.

З урахуванням визначеного чинним законодавством України суб`єктного складу платників єдиного внеску, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19, суд дійшов висновку, що позивач перебуває в статусі фізичної особи-підприємця, а відтак мав статус платника єдиного внеску у 2017 - 2020 роках відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою та другою статті 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи встановлені по справі обставини, суд вважає, що відповідачем було надано належні докази на підтвердження своєї правової позиції, а відтак, приймаючи оскаржувані вимоги відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Таким чином, відповідачем доведено підстави формування спірних вимоги, у зв`язку з чим позовна вимога про визнання протиправними та скасування податкових вимог про сплату боргу (недоїмки: від 20.11.2018 №Ф-859-53 на суму 15 794,71 грн, від 13.02.2019 №Ф-859-53 на суму 18 251,89 грн, від 14.08.2019 №Ф-859-53 на суму 23 760,25 грн, від 11.05.2019 №Ф-859-53 на суму 21 006,07 грн, від 06.11.2019 №Ф-859-53 на суму 26 514,43 грн, від 10.02.2020 №Ф-859-53 на суму 29 268,61 грн, від 10.11.2020 №Ф-859-53 на суму 35 563.91 грн, від 12.03.2021 №Ф-859-53 на суму 37 763,91 грн. не підлягає до задоволення.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 6, 19-21, 72-78, 134, 139, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, на підставі Податкового кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових вимог про сплату боргу (недоїмки) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 4, ).

Суддя А.Я. Ксензюк