Справа № 990/26/24
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2024-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

05 лютого 2024 року

м. Київ

справа №990/26/24

адміністративне провадження №П/990/26/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів: Білак М.В., Єресько Л.О., Мартинюк Н.М., Радишевської О.Р.,

перевіривши матеріали позовної заяви Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври (чоловічий монастир) Української Православної Церкви (далі - Монастир, УПЦ відповідно) до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправним і скасування Указу Президента України від 01 грудня 2022 року №820/2022 у частині,

УСТАНОВИВ:

31 січня 2024 року Монастир звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України, в якому просить визнати протиправним і скасувати Указ Президента України від 01 грудня 2022 року № 820/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 1 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (далі - Указ № 820/2022) у частині введення в дію пунктів 1, 2, 3 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Указ № 820/2022 порушує гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року права у сфері відносин держави та релігійних установ, порушує практику Європейського суду з прав людини щодо недопустимості безпідставного втручання держави у справи церкви. Оскаржуваний Указ виданий Президентом України поза межами його владних повноважень, усупереч статей 19, 106 Конституції України, внаслідок чого стосовно позивача організована незаконна перевірка, в ході якої вже ініційовано виселення Монастиря із Києво-Печерської Лаври. На думку позивача, Указ № 820/2022 порушує права УПЦ в цілому і Монастиря як одного зі структурних підрозділів УПЦ зокрема, а ініційовані перевірки діяльності позивача є незаконними, що вже призвело до порушення його прав на користування культовою будівлею.

Відповідно до частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Частиною другою статті 171 КАС України визначено, що суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо можливості відкриття провадження у цій справі, Верховний Суд звертає увагу на таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Верховний Суд зауважує, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз слів / словосполучень «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

У постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Частиною шостою статті 161 КАС України визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

25 грудня 2023 року Монастир уже звертався до Верховного Суду з позовом до Президента України про визнання протиправним і скасування Указу № 820/2022 в цілому. Водночас позивач просив поновити строк на звернення до адміністративного суду, оскільки відлік цього строку, на переконання Монастиря, має починатися з 01 грудня 2023 року, тобто з дня, коли адвокат позивача отримав відповідь на адвокатський запит від 18 жовтня 2023 року, адресований Президенту України, щодо отримання копії підписаного Указу № 820/2022 та інших документів, що передбачені Положенням про порядок підготовки і внесення проєктів актів Президента України, затвердженим Указом Президента України від 15 листопада 2006 року № 970/2006.

Верховний Суд ухвалою від 26 грудня 2023 року визнав неповажними причини пропуску шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України, позовну заяву залишив без руху на підставі частини першої статті 123 КАС України та запропонував позивачу вказати інші підстави для поновлення строку, а також уточнити позовні вимоги з обґрунтуванням обставин порушених прав та законних інтересів позивача з формулюванням позовних вимог відповідно до встановлених процесуальним законом способів захисту порушених прав (свобод, охоронюваних законом інтересів), в межах яких суд розглядає позовну заяву.

На виконання вимог ухвали суду від 26 грудня 2023 року позивач подав заяву про усунення недоліків, у якій, відповідаючи на питання про причини пропуску строку звернення до суду, стверджував, що встановлений частиною другою статті 122 КАС України строк ним не пропущений, оскільки про допущені порушення при виданні Указу № 820/2022 стало відомо лише 01 грудня 2023 року (у відповіді на адвокатський запит вид 18 грудня 2023 року) й за жодних умов не могло бути відомо раніше згаданої дати, позаяк в офіційних і загальновідомих джерелах запитуваної ним інформації не було. У відповідь на нечіткість змісту позовних вимог позивач виклав позовну заяву в новій редакції, в прохальній частині якої просив визнати протиправним і скасувати Указ № 820/2022 в частині введення в дію пунктів 1, 2, 3 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».

Ухвалою від 22 січня 2024 року Верховний Суд позовну заяву Монастиря повернув особі, яка її подала, на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 та частини другої статті 123 КАС України, оскільки зазначені позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду у заяві від 29 грудня 2023 року (надійшла до Суду 02 січня 2024 року) також визнані неповажними, підстав для поновлення цього строку не встановлено.

Судове рішення мотивоване тим, що:

- на дату отримання відповіді на адвокатський запит (01 грудня 2023 року) вже добігав кінця рік відтоді, як Указ № 820/2022 набрав чинності (адже був опублікований 06 грудня 2022 року); проте адвокатський запит, який стосувався опублікованих Указу № 820/2022 та рішення Ради національної безпеки і оборони України, яке введене в дію цим Указом, подано відповідачу лише 18 жовтня 2023 року, тобто через понад десять місяців від дати офіційного опублікування Указу № 820/2022, щодо дотримання процедури видання і оформлення якого автор запиту мав підстави сумніватися;

- шестимісячний строк обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України), але аж ніяк не тоді, коли їй стали відомі додаткові аргументи для оскарження указу глави держави, як у цьому переконує представник позивача. Іншими словами, не відсутність висновку Міністерства юстиції України та/чи відсутність підпису глави держави на копії спірного Указу, на чому акцентує увагу представник позивача, могли вплинути на права та інтереси позивача, а саме Указ № 820/2022, яким глава держави ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (пункти 1, 2 і 3 цього рішення, як уточнив автор позову), після набрання ним чинності, що пов`язувалося з його опублікуванням, тягне настання юридичних наслідків, які ним передбачені;

- офіційне опублікування Указу № 820/2022 відбулося 06 грудня 2022 року і його текст був доступний для ознайомлення, зокрема й на офіційних сайтах органів державної влади. Однак, яким чином повідомлена у відповідь на адвокатський запит інформація вплинула на обізнаність позивача з існуванням Указу № 820/2022 й тими юридичними наслідками, які, як можна зрозуміти зміст позову, вплинули на права та інтереси позивача, представник останнього не пояснив. Так само без пояснення залишилися причини, через які представник позивача, договір про надання правової (юридичної) допомоги, який датований ще 28 грудня 2022 року, звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо Указу № 820/2022 лише 18 жовтня 2023 року, через чотири місяці після того, як завершився шестимісячний строк для оскарження цього акта глави держави до адміністративного суду;

- аргументація позивача про дотримання строку звернення з цим позовом до адміністративного суду є безпідставна, позаяк основана на надуманих (вигаданих) причинах про те, коли позивач виявив порушення своїх прав, що переконують суд лише у тому, що насправді не існувало об`єктивних обставин, які могли завадити позивачеві оскаржити Указ № 820/2022 у порядку адміністративного судочинства у межах установленого для цього шестимісячного строку, якщо він уважав, що цей акт Президента України справді порушує його законні права та інтереси.

У позовній заяві, поданій Монастирем 31 січня 2024 року до Верховного Суду, позивач, зокрема, стверджує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 10 січня 2024 року №640/1486/22, а саме: «У разі, коли суб`єкт правовідносин оскаржує нормативно-правовий акт по спливу певного проміжку часу від дати набрання ним чинності, але який є чинним, діючим і обов`язковий до застосування на час звернення суб`єкта правовідносин до адміністративного суду із позовною заявою, то звернення до суду такого суб`єкта не повинно розцінюватися як здійснене з порушенням порядку та строків, передбачених статтею 122 КАС України, оскільки вимога про порушення права триваючою дією чинного нормативно-правового акту, яка для суб`єкта правовідносин є реальною, актуальною, об`єктивно обґрунтованою хоча б на етапі звернення до суду про його оскарження, не може визнаватись такою, що подана з пропуском строків звернення за захистом порушеного права». З огляду на викладене позивач стверджує, що строк звернення до суду з цим позовом, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, не пропущений, та не ставить питання про його поновлення.

Розглянувши доводи позивача, Суд зазначає таке.

Як убачається з матеріалів позовної заяви, предметом спору є правомірність Указу №820/2022 у частині введення в дію пунктів 1, 2, 3 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».

У частині першій статті 22 КАС України передбачено, що місцеві адміністративні суди (місцеві загальні суди як адміністративні суди та окружні адміністративні суди) вирішують адміністративні справи як суди першої інстанції, крім випадків, визначених частинами другою - четвертою цієї статті.

Згідно з частиною четвертою статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За правовою природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію, згідно з якою право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17, від 06 та 12 червня 2018 року у справах № 800/489/17 та № 800/587/17 відповідно, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 9 квітня 2019 року у справі № 9901/611/18).

Таким чином, оскаржуваний Указ № 820/2022 є індивідуально-правовим актом.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України передбачені статтею 266 КАС України.

Так, пунктом 1 частини першої статтею 266 КАС України встановлено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України.

Проте у справі №640/1486/22, правову позицію Верховного Суду в якій наводить позивач на обґрунтування своїх доводів про непропущення шестимісячного строку звернення до суду, предметом спору була правомірність Додатку 6 (пункт 8.2 розділу VIII) Порядку справляння та розміри ставок портових зборів, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 27 травня 2013 року №316, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 червня 2013 року за № 930/23462. Цей Порядок визначає процедуру справляння портових зборів та встановлює розміри ставок портових зборів, а отже, є нормативно-правовим актом.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень урегульовані статтею 264 КАС України, відповідно до частини третьої якої нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом усього строку їх чинності.

Отже, Суд відхиляє посилання позивача на постанову Верховного Суду від 10 січня 2024 року №640/1486/22, оскільки предметом спору у цій справі є індивідуально-правовий акт Президента України - Указ № 820/2022, особливості щодо оскарження якого установлені статтею 266 КАС України.

Таким чином, до спірних правовідносин застосовується шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, початок відліку якого починається саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами частин першої, другої статті 1 Закону України від 14 серпня 2014 року № 1644-VII «Про санкції» (далі - Закон № 1644-VII) визначено, що з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

Санкції можуть застосовуватися з боку України щодо іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1644-VII правову основу застосування санкцій становлять Конституція України, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закони України, нормативні акти Президента України, Кабінету Міністрів України, рішення Ради національної безпеки та оборони України, відповідні принципи та норми міжнародного права.

Згідно з частиною третьою статті 5 Закону № 1644-VII рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.

У контексті цього позову наведене має означати, що застосування санкцій здійснюється на підставі, в порядку і спосіб, які визначені Конституцією України і законами України, які діють/застосовуються однаково щодо всіх підсанкційних осіб.

Варто наголосити, що особливого порядку сповіщення (доведення до відома, оприлюднення) про застосування санкцій щодо підсанкційних осіб закони України не передбачають. Водночас наведене не звільняє цих осіб від настання юридичних наслідків, зумовлених дією санкцій.

Крім того, з назви самого Указу № 820/2022 вбачається, що він стосується діяльності релігійних організацій в Україні, а відтак позивач мав поцікавитись щодо можливого порушення його прав та інтересів.

За змістом пункту 3 Указу № 820/2022 цей Указ набирає чинності з дня його опублікування.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 10 червня 1997 року №503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях. Офіційними друкованими виданнями є бюлетень «Офіційний вісник України» та газета «Урядовий кур`єр». Офіційним друкованим виданням, у якому здійснюється офіційне оприлюднення законів, актів Президента України, є також інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

Указ № 820/2022 був опублікований у газеті «Урядовий кур`єр» від 06 грудня 2022 року №258.

Отже, перебіг строку звернення до суду для оскарження цього Указу розпочався з 07 грудня 2022 року та закінчився о 24 годині 06 червня 2023 року.

Водночас ця позовна заява подана до Верховного Суду 31 січня 2024 року.

Указані обставини свідчать про те, що позовна заява подана через понад рік, відколи Указ №820/2022 набрав чинності, та із значним пропуском строку, встановленого частиною другою статті 122 КАС України.

У порушення вимог частини шостої статті 161 КАС України позивач до позовної заяви не додав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин пропуску строку.

Згідно з частинами першою, другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З огляду на те, що позовна заява не відповідає наведеним вимогам законодавства, таку позовну заяву слід залишити без руху та надати позивачеві десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення вказаних недоліків шляхом подання до Верховного Суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.

Керуючись статтями 22, 122, 123, 160, 161, 169, 243, 248, 266 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври (чоловічий монастир) Української Православної Церкви до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправним і скасування Указу Президента України від 01 грудня 2022 року №820/2022 у частині залишити без руху.

Надати позивачеві строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити позивачеві, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк позовна заява разом із доданими до неї матеріалами буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

М.В. Білак

Л.О. Єресько

Н.М. Мартинюк

О.Р. Радишевська ,

Судді Верховного Суду