Справа № 320/32331/23
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року м.Київ № 320/32331/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження позовну заяву судді Окружного адміністративного суду м. Києва Григоровича Павла Олександровича до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправним та скасування у частині наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся суддя Окружного адміністративного суду м. Києва Григоровича Павла Олександровича (далі також позивач, ОСОБА_1 ) з позовною заявою до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також відповідач), в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.08.2023 №198/к у частині припинення з 21.08.2023 виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди до дня звільнення з військової служби;

- зобов`язати Окружний адміністративний суд м. Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 неотриману суддівську винагороду, передбачену статтею 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», з відрахуванням обов`язкових податків і зборів, з 21.08.2023.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем зазначено, що оскільки оскаржуваний наказ у частині припинення виплати йому суддівської винагороди суперечить положенням Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також порушує його права на належне матеріальне забезпечення, то такий наказ підлягає скасуванню як протиправний. Також позивач звертає увагу, що рішенням Ради суддів України №10 від 14.04.2022 затверджені окремі рекомендації організації роботи судів та суддів в умовах воєнного стану, в якому зазначено, що суддівська винагорода виплачується якщо суддя увільнений від виконання обов`язків з відправленням правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період або не здійснює правосуддя з незалежних від нього причин. Окрім того, рішенням Ради Суддів України від 05.08.2022 №24 додатково роз`яснено, що оскільки будь-яких змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» внесено не було, то суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправленням правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, виплачується суддівська винагорода та передбачені законом доплати до посадового окладу. Таким чином, позивач вважає, що його право на щомісячне нарахування та виплату йому суддівської винагороди, не залежить від обставин та факту несення ним наразі військової служби, оскільки воно зберігається та гарантується Конституцією України та Законом України «Про судоустрій та статус суддів», тож таке право має бути відновлено у заявлений ним спосіб.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися.

За приписами частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Дослідивши надані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та їх застосування позивачем, суд встановив таке.

Указом Президента України від 13.05.2009 №318/2009 ОСОБА_1 був призначений у межах п`ятирічного строку на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва та наказом голови суду від 19.05.2009 61/к зарахований до штату Окружного адміністративного суду міста Києва з 19.05.2009.

Указом Президента України від 03.04.2017 № 95/2017 ОСОБА_1 призначений на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва безстроково і наказом голови суду від 04.04.2017 № 45/к визнаний такий, що з 03.04.2017 призначений на посаду судді цього суду безстроково.

Наказом Головного управління військової юстиції від 17.08.2023 №25, старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , призваного Дарницьким районним у місті Києві територіальним центром комплектування та соціальної підтримки на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 (зі змінами) «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03.03.2022 №2105-ІХ, призначено на посаду старшого офіцера відділу захисту прав військовослужбовців управління розвитку військової юстиції та взаємодії з правоохоронними органами Головного управління військової юстиції.

Наказом Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.08.2023 №198/к, ОСОБА_1 , суддю Окружного адміністративного суду м. Києва, з 21.08.2023 увільнено від роботи до дня звільнення з військової служби, у зв`язку з призовом на військову службу, зі збереженням місця роботи і посади на період проходження військової служби.

Одночасно, зазначеним наказом з 21.08.2023 ОСОБА_1 припинено виплату суддівської винагороди до дня звільнення з військової служби.

Вважаючи наказ відповідача від 22.08.2023 №198/к у частині припинення виплати суддівської винагороди до дня звільнення з військової служби, позивач звернувся з позовною заявою до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 43 Конституції України, серед іншого визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписами статті 92 Конституції, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; судоустрій, судочинство, статус суддів; засади судової експертизи; організація і діяльність прокуратури, нотаріату, органів досудового розслідування, органів і установ виконання покарань; порядок виконання судових рішень; засади організації та діяльності адвокатури.

Зі змісту оскаржуваного наказу судом встановлено, що його прийнято відповідно до статті 39 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», Указу Президента України про загальну мобілізацію № 69/2022 від 24.02.202, статті 119 Кодексу законів про працю України, пункту 17 частини 1 розділу І Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи правову невизначеність щодо виплати суддівської винагороди мобілізованим суддям.

Тобто вбачається, що суддівська винагорода позивачу не нараховувалася та не виплачувалася з 21.08.2023 відповідно до Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Так, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким у частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП України) слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Тобто у статтю 119 КЗпП України внесено зміни у частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Отже, середній заробіток як соціальна гарантія для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків перестав існувати в національному законодавстві.

Вирішуючи питання щодо спірних правовідносин суд враховує наступне.

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша статті 124 Конституції України).

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Наведені положення Основного закону дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, як і позбавляти суддівської винагороди, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (суддів) через інші законодавчі акти.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, а також регламентує статус професійного судді та трудові відносини із суддями є Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

За приписами статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Наведене кореспондується зі статтею 92 Конституції України.

Відповідно до частини п`ятої статті 48 Закону № 1402-VIII незалежність судді забезпечується, серед іншого, окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді, функціонуванням органів суддівського врядування та самоврядування.

Згідно з частинами першою-п`ятою 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Частиною дев`ятою статті 135 Закону № 1402-VІІІ, визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Таким чином, для спірних правовідносин спеціальними є положення Закону № 1402-VІІІ, яким визначено, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно вказаним Законом, що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини п`ятої статті 48 Закону № 1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

При цьому, у разі колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, застосовувати слід спеціальний, якщо він не скасований виданим пізніше в часі загальним актом.

Разом з тим, Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» будь-яких змін чи скасувань до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не внесено, тож припиняти виплату суддівської винагороди позивачу з посиланням на вказаний закон з боку відповідача є протиправним.

Враховуючи вищенаведене, суд враховує численну судову практику Конституційного Суду України, який у своїх рішеннях неодноразово висловлював позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 18.06.2007 № 4-рп/2007, від 22.05.2008 № 10- рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, від 19.11.2013 № 10-рп/2013, від 08.06.2016 № 4-рп/2016, від 04.12.2018 № 11-рп/2018, від 18.02.2020 № 2-рп/2020, від 11.03.2020 № 4- рп/2020.

Так, Конституційний Суд України послідовно констатував, що: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення суддів як під час здійснення ними своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи в наслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10.07.1998, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 11.03.2020 №4-р/2020 у справі №1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

У свою чергу, Закон № 1402-VІІІ передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди, до якого не належить перебування на військовій службі не є таким випадком.

Частина десята статті 135 Закону № 1402-VІІІ вказує на те, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Обмеження у виплатах доплат суддям, які не відправляють правосуддя на підставі частини 10 статті 135 Закону № 1402-VІІІ допустимо лише у випадку притягнення їх до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком чого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, а будь-які обмеження виплат доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосудця з незалежних від них підстав, є недопустимими та такими, що суперечать Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11 -р/2018 у справі №1-7/2018.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2022 у справі №990/4/22 (провадження №11-105заі22) сформувала висновок, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відряджені, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Очевидним є також те, що суддя може не здійснювати правосуддя після відрахування його зі штату суду та звільнення.

Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення. У більшості випадків, коли суддя не здійснює правосуддя (окрім випадків застосування до судді дисциплінарного стягнення), йому (судді) виплачується суддівська винагорода. Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.

У рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 вказано, що якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Таким чином, питання обрахунку, розміру та виплати суддівської винагороди врегульовується виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», що виключає можливість застосування до спірних правовідносин вимог Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Виходячи з наведених конституційних гарантій незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону № 1402-VI над іншими нормами законодавства, суд доходить висновку, що мобілізованим суддям суддівська винагорода має виплачуватися у повному обсязі, а норми Кодексу законів про працю України та Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ не можуть бути застосовані до суддів, за якими зберігається їх статус та, відповідно, гарантії незалежності.

Суд також враховує правову позицію Ради суддів України, наведену у рішеннях від 14.03.2022 №10 та від 05.08.2022 № 24 про те, що суддівська винагорода у розмірі посадового окладу та доплат, визначених частиною другою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виплачується за умови, якщо суддя увільнений від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби.

Окрім того, Рада суддів України у рішенні від 05.08.2022 № 24 звернула увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, що суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації виплачується суддівська винагорода та передбачені законом доплати до посадового окладу.

Таким чином, за суддями збережено на законодавчому рівні та позицією Радою суддів України, яка є вищим органом суддівського самоврядування, забезпечує виконання рішень з`їзду суддів України, контроль за їх виконанням, вирішує внутрішню діяльність судів, зокрема, задля забезпечення дії норм Конституції України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів», щомісячну виплату щомісячної суддівської винагороди на період проходження військової служби суддею.

Виходячи з вищенаведеного в сукупності та вважаючи, що суддя Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 не здійснює правосуддя внаслідок проходженням ним військової служби, беручи до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону № 1402-VI над іншими нормами законодавства України, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті суддівська винагорода у повному обсязі.

Таким чином, оскаржуваний наказ відповідача від 22.08.2023 №198/к у частині припинення з 21.08.2023 виплати позивачу суддівської винагороди до дня звільнення з військової служби суд вважає протиправним та таким, що не відповідає вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи встановлені судом порушені права позивача щодо припинення відповідачем виплати суддівської винагороди у вказаному періоді, суд вважає необхідним захистити встановлене порушене право позивача та відновити останнє шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 21.08.2023 з урахуванням розміру та надбавок суддівської винагороди визначених статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Водночас, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Виходячи з наведених норм у взаємозв`язку з фактичними обставинами справи, суд доходить висновку, що відповідачами не виконано обов`язку щодо доказування.

У підсумку, з урахування зазначеного в сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.08.2023 №198/к у частині припинення з 21.08.2023 виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди до дня звільнення з військової служби.

Зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 неотриману суддівську винагороду, передбачену статтею 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», з відрахуванням обов`язкових податків і зборів, з 21.08.2023.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.