Справа № 200/5207/23
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2024-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2024 року Справа№200/5207/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 , до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, до відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, до відповідача 2: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 12 вересня 2020 року досягла 50-річного віку, у зв`язку з чим 04 липня 2023 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, через відділ обслуговування громадян в м. Дружківці із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по списку № 2. Позивач зазначила, що підставою для звернення є наявність у неї, станом на час звернення: загального страхового стажу 37 років 09 місяців 15 днів, пільгового стажу за списком № 2 - 32 роки 11 місяців 16 днів. Позивач закцентувала свою увагу на тому, що станом до 01.04.2015 року вона мала пільгового стажу за Списком № 2 - 29 років 06 місяців 20 днів. Позивач зауважила, що її заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач 1), за результатами чого відповідачем 1 було прийнято рішення №32 про відмову в призначенні пенсії. Як вбачається зі змісту рішення про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах, воно обґрунтовано посиланням на пп.2 п.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відсутністю страхового стажу що надає право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2. Також, в оскаржуваному рішенні відповідач визнає, що станом на 04.07.2023 вона має загальний страховий стаж - лише 31 рік 09 місяців 15 днів, та пільгового стажу - лише 22 роки 10 місяців 21 день. Позивач зауважила, що таким чином відповідач 1 не визнає наявного у неї загального страхового стажу - 37 років 09 місяців 15 днів, пільгового стажу за списком № 2 - 32 роки 11 місяців 16 днів. Разом з цим, відповідач 1 не зазначає в оскаржуваному рішенні, які саме періоди роботи він не визнає, так не зазначає, з яких причин обчислив наявний у неї пільговий стаж за Списком № 2 на 10 років меншим, ніж є фактично. Окрім цього, позивач вважає, що відповідачем 1 протиправно відмовлено їй у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки згідно рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1/-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих міст: жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Позивач вважає рішення відповідача прийняте за результатами розгляду її заяви від 04 липня 2023 року про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 - протиправним, оскільки воно не ґрунтується на вимогах закону, та таким, що порушує її соціальні права на пенсію, що є підставою для його скасування.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області надало відзив на позовну заяву в якому було зазначено наступне, що позивач 04.07.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, та за принципом екстериторіальності був визначений структурний підрозділ Пенсійного фонду України, який сформував атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення) та електронну пенсійну справу, а саме - відповідач 1, який за наслідками розгляду заяви позивача прийняв рішення від 04.07.2023 про відмову у призначенні пенсії. Відповідач 1 зауважив, що відповідно до пп.2 п.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах мають працівники, які працювали на роботах із шкідливими і важкими умовами праці - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Вік позивачки 52 роки, страховий стаж становить 31 рік 9 місяців 15 днів, пільговий стаж особи становить 22 роки 10 місяців 21 день. За результатами розгляду доданих до заяви документів до страхового та пільгового стажу зараховано всі періоди роботи позивача. Враховуючи зазначене позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з недосягненням необхідного віку, передбаченого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідач 1 просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку із безпідставністю.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надало відзив на позовну заяву, в якому було зазначено наступне, що 25.08.2020 позивач зверталася із заявою засобами вебпорталу електронних послуг до Пенсійного фонду України про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 згідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України № 1058-ІV від 09.07.2003. Відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону №1058-ІV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України та за результатами атестації робочих місць після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, із них не менше 10 років на зазначених роботах За результатами розгляду заяви від 25.08.2020 позивачу прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону №1058-ІV у зв`язку з недосягненням пенсійного віку. Відповідач 2 зазначив, що 04.07.2023 позивач повторно зверталася із заявою засобами вебпорталу електронних послуг до Пенсійного фонду України про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно до п.2 ч.2 ст. 114 Закону №1058 та засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ, а саме Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яким прийнято рішення про відмову № 32 від 04.07.2023. Відповідач 2 зауважив, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж на дату звернення становить 31 рік 09 місяців 15 днів, пільговий стаж роботи за Списком № 2 становить 22 роки 10 місяців 21 день, який врахований згідно довідок пільгового характеру від 19.08.2020 № 031/71, №031/072 та відомостей в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Стосовно застосування при призначенні пільгової пенсії пункту «б» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII та рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020. Позивач, в обґрунтування права на пільгову пенсію за списком № 2 посилається на статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788- XII, яка є недіючою при призначенні пенсії на пільгових умовах та Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020р. № 1-р/2020, яке покладено в основу обґрунтувань позову, не відновлює дію Закону № 1788 і не змінює правове регулювання спірних у цій справі правовідносин. Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 впливає на право призначення пенсії на пільгових умовах, яке виникло до 11.10.2017, тобто, досягти віку, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення», для призначення пільгової пенсії з урахуванням рішення Конституційного Суду України особі необхідно було до 11.10.2017. Копією паспорта громадянина України підтверджується, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та нею не було досягнуто 50-річного віку станом на 11.10.2017, відповідно, умови призначення їй пільгової пенсії мають визначатися на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а не на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відповідач 2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Ухвалою суду від 27.10.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 05.01.2024 задоволено клопотання відповідача по справі та залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області до участі у справі №200/5207/23 в якості другого відповідача. Встановлений відповідачу 2 строк для надання до суду: відзиву на позовну заяву, копію пенсійної справи позивача, розрахунок страхового та пільгового стажу (форма РС-право); довідку ППВП ПФУ форми ОК-5 проведених станом на дату розгляду заяви позивача про призначення їй пенсії.

Про відкриття провадження у справі, відповідач 1 був повідомлений належним чином, відповідно до наявності у відповідача 1 кабінету електронного суду, про що свідчить відповідна відмітка, де в графі «доставлено» зазначена дата 30.10.2023.

Позивач був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі відповідно до наявної в матеріалах справи картки обліку вихідних документів Донецького окружного адміністративного суду від 10.11.2023 №200/5207/23, відповідно до якої копію ухвали про відкриття провадження у справі було направлено на електронну скриньку позивача - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області було належним чином повідомлене про залучення його другим відповідачем по справі, про що свідчить наявність у нього реєстрації кабінету електронного суду, про що свідчить відповідна відмітка, де в графі «доставлено» зазначена дата 11.01.2024.

Позивач був належним чином повідомлений про залучення другого відповідача відповідно до наявної в матеріалах справи картки обліку вихідних документів Донецького окружного адміністративного суду від 08.01.2024 №200/5207/23, відповідно до якої копію ухвали про залучення другого відповідача у справі було направлено на електронну скриньку позивача - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 . Відповідно до наявного в матеріалах справи копії паспорту серії НОМЕР_2 виданого Дружківським МВ УМВС України в Донецькій області від 19.11.1996 є громадянкою України.

Відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, , в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, , в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, позивач звернулася з заявою про призначення їй пенсії за віком до територіальних органів ПФУ 04.07.2023, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією заяви про призначення пенсії, позовною заявою, рішенням про відмову у призначенні пенсії від 04.07.2023 та відзивами на позовну заяву.

Відповідно до принципу екстериторіальності для розгляду заяви про призначення пенсії був визначений структурний підрозділ - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, що підтверджується рішенням про відмову №32 від 04.07.2023 та не заперечується сторонами по справі.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області на підставі заяви позивача від 04.07.2023 було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №32 від 04.07.2023, відповідно до якого було зазначено: відмова у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 ОСОБА_1 . Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 04.07.2023. Необхідний вік 55 років. Вік заявника 52 роки. Необхідний страховий стаж становить не менше 25 років у жінок. Страховий стаж заявника становить 31 рік 9 місяців 15 днів. Необхідний пільговий стаж становить не менше 10 років. Пільговий стаж особи становить 22 роки 10 місяців 21 днів. Відповідно до пп.2 п.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах мають працівники, які працювали на роботах із шкідливими і важкими умовами праці - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених КМУ, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за документами до страхового та пільгового стажу зараховано всі періоди роботи. Враховуючи зазначене, вирішено: відмовити в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з недосягненням необхідного віку, передбаченого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заявник працює/не працює: працює. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 13.09.2025. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

В своєму відзиві відповідач 1 зазначив, що вік позивача - 52 роки, за результатами розгляду документів до страхового та пільгового стажу позивача зараховано всі періоди трудової діяльності. Підтверджений належними документами страховий стаж позивача становить 31 рік 9 місяців 15 днів, пільговий стаж особи становить - 22 роки 10 місяців 21 дні.

В своєму відзиві відповідач 2 зазначив, що позивач, в обґрунтування права на пільгову пенсію за списком № 2 посилається на статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788- XII, яка є недіючою при призначенні пенсії на пільгових умовах та Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020р. № 1-р/2020, яке покладено в основу обґрунтувань позову, не відновлює дію Закону № 1788 і не змінює правове регулювання спірних у цій справі правовідносин. Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 впливає на право призначення пенсії на пільгових умовах, яке виникло до 11.10.2017, враховуючи, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та нею не було досягнуто 50-річного віку станом на 11.10.2017, відповідно, умови призначення їй пільгової пенсії мають визначатися на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а не на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Позивач звертаючись з даним адміністративним позовом до суду, зазначила, що у неї станом на 04.07.2023 загальний страховий стаж - 37 років 09 місяців 15 днів, пільговий стаж за Списком №2 - 32 роки 11 місяців 16 днів; який складається з періодів роботи: за Списком №2: з 01.09.1985 по 19.07.1988 навчання в СПТУ №113 м. Костянтинівка, Донецької області, за спеціальністю машиніст крану металургійного виробництва - 2 роки 10 місяців 19 днів; з 02.08.1988 по 27.08.2018 робота в Дружківському метизному заводі на посаді машиніста крану - 30 років 00 місяців 27 днів; до загального стажу: з 05.09.2018 по 01.06.2019 Дружківський міський центр зайнятості з виплатою допомоги по безробіттю - 00 років 08 місяців 27 днів; 03.06.2019 по 04.07.2023 (дату звернення з заявою) період роботи в КП «Комсервіс» на посаді двірника - 04 роки 01 місяць 02 днів. Також позивач зазначила, враховуючи що на час звернення із заявою про призначення пенсії вона досягла 52 років, мала страховий стаж роботи понад 37 років, у тому числі пільгового стажу за списком №2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» - 32 роки 11 місяців 16 днів, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 справа №1-5/2018(746/15) від 23.01.2020 вона мала право на пенсію на пільгових умовах з 04.07.2023.

Отже спірним питанням в даній справі є не зарахування періодів роботи позивача відповідачем 1 до її страхового та пільгового стажу та не врахування висновків Рішення №1-р/2020 Конституційного Суду України від 23.01.2020 стосовно пенсійного віку, з якого можливо призначення пенсії за віком на пільгових умовах, та як наслідок не призначення позивачу пенсії передбаченої відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Згідно із преамбулою Закону №1058-IV цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (№1788) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 визначено, що за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частина перша статті 92 Конституції України).

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно із статтею 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464).

Згідно з положеннями частини 1 статті 1 Закону № 2464 застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3).

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (пункт 10).

Основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, та визначене ним як основне згідно з поданою заявою (до відкликання) та відомостями, що обліковуються в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру на її підставі (пункт 12).

У пункті 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464 визначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами.

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску (пункт 1 частини 1 статті 6 Закону № 2464).

Згідно з частиною 8 статті 9 Закону № 2464, платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Відповідно до статті 3 Закону № 2464, збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються, зокрема, за принципом відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Згідно з приписами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII (далі Закон №1788), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 (далі Порядок №637).

Відповідно до п.1, п.2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Тобто, аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 року по справі №235/805/17, від 06.12.2019 року по справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 року по справі №500/1561/17, від 05.12.2019 року по справі №242/2536/16-а.

Щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду її перебування у Дружківському міському центрі зайнятості з виплатою допомоги по безробіттю з 05.09.2018 по 01.06.2019 та період її роботи в КП «Комсервіс» на посаді двірника з 03.06.2019 по 04.07.2023, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, згідно із записами трудової книжки виданої на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_3 дата заповнення 02.01.1990 року, позивач в оскаржувані періоди:

- з 05.09.2018 по 01.06.2019 перебувала у Дружківському міському центрі зайнятості, розпочато виплату допомоги по безробіттю згідно ч.3 ст.22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» - номера записів 17, 18 в трудовій книжці;

- з 03.06.2019 по 10.07.2023 прийнята на посаду двірника у КП «Комсервіс» - номера записів 19, 20 в трудовій книжці.

Судом з довідки Форми РС-право ППВП ПФУ сформованої по позивачу від 04.07.2023 встановлено, що період перебування позивача у Дружківському центрі зайнятості з 05.09.2018 по 01.06.2019 зараховано відповідачем 1 до її страхового стажу, а саме 9 місяців 26 днів тобто цей період увійшов до її загального страхового стажу, таким чином суд дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Стосовно періоду роботи позивача на посаді двірника в КП «Комсервіс» з 03.06.2019 по 04.07.2023 (дату звернення позивача із заявою), судом з довідки Форми РС-право було встановлено, що позивачу було зараховано період роботи з 02.06.2019 по 31.07.2020 року, тобто позивачу було зараховано до її загального страхового стажу тільки 1 рік 2 місяці, з чим не згодна позивач вважаючи, що їй відповідач 1 повинен був зарахувати до її загального страхового стажу - 04 роки 01 місяць та 02 дні.

Спірне рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, яке було прийняте відповідачем 1 від 04.07.2023 не містить будь-яких посилань на підстави не зарахування позивачу періоду її роботи в КП «Комсервіс» з 01.08.2020 по 04.07.2023, як про це не зазначено й у відзиві відповідача 1 та відповідача 2.

З довідки форми ОК-5 Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу сформовану по ОСОБА_1 , судом встановлено, що у період з 01.08.2020 по 04.07.2023 (по дату звернення позивача до органів ПФУ із заявою про призначення пенсії) позивачу Комунальним підприємством «Комсервіс» Дружківської міської ради у спірний період нараховувалась заробітна плата та за позивача були сплачені страхові внески, що належним чином підтверджено доказами наявними в матеріалах справи (трудовою книжкою, довідкою форми ОК-5), отже суд дійшов висновку, що відповідачем 1 при розгляді заяви позивача про призначення їй пенсії від 04.07.2023, протиправно не було зараховано до її страхового стажу період її роботи в КП «Комсервіс» на посаді двірника з 01.08.2020 по 04.07.2023 (включно), що позбавило зарахуванню до її загального страхового стажу додаткових 2 роки 11 місяців 2 дні.

Враховуючи, що відповідачем 1 було частково зараховано період вищенаведеної роботи позивача, таким чином суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги в наступній частині, а саме зарахувати позивачу до її загального страхового стажу період її роботи в КП «Комсервіс» на посаді двірника з 01.08.2020 по 04.07.2023 року.

Стосовно не зарахування відповідачем 1 позивачу до її пільгового стажу за Списком №2: з 01.09.1985 по 19.07.1988 року - навчання в СПТУ №113 м. Костянтинівка Донецької області за спеціальністю машиніст крану металургійного виробництва та з 02.08.1988 по 27.08.2018 - період роботи в Дружківському метизному заводі на посаді машиніста крану, суд зазначає наступне.

Відповідно до наявних записів в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 дата заповнення 02.01.1990 року, позивач в оскаржувані періоди:

- з 01.09.1985 по 19.07.1988 навчалася в СПТУ №113 м. Костянтинівка Донецької області, номер запису 1 в трудовій книжці позивача, в графі на підставі чого внесений запис зазначено - Диплом № НОМЕР_4 ; відповідно до наявної копії в матеріалах справи диплому № НОМЕР_4 виданого директором училища від 20.07.1988 року, в якому зазначено, що позивач 01.09.1985 вступила до СПТУ №113 м. Костянтинівка і 19.07.1988 закінчила повний курс середнього професійно-технічного училища за професією машиніст крана металургійного виробництва і здобула середню освіту;

- з 02.08.1988 по 01.01.1990 прийнята у ковальсько-пресовий цех №1 машиністом крану ділянки №4, 3 розряду з часовою тарифною ставкою 0,65 на Дружківський метизний завод - номер запису 2 в трудовій книжці позивача;

- з 02.01.1990 по 02.10.1994 переведена в холодно-пресувальний цех машиністом крану 3 розряду - номер запису 3 в трудовій книжці позивача;

- з 03.10.1994 по 31.10.1994 у зв`язку з скасуванням структурних підрозділів заводу переведена машиністом крану №5950, 25592 холодно-висадочної ділянки в ковальсько-пресувальному цеху №1 по 3 розряду - номер запису 4 в трудовій книжці позивача;

- з 01.11.1994 по 01.01.2001 переведена машиністом крану правильно-волочильного відділення 2 розряду крану 25592; кран №5950 у тому же цеху - номер запису 5 в трудовій книжці позивача;

- 10.05.1995 перейменування заводу, номер запису 6 в трудовій книжці позивача;

- з 02.01.2001 по 30.11.2001 переведена в ковальсько - пресовий цех №3 машиністом крану на волочіння калібрувального металу 2 розряду кран №43442, №5950 - номер запису 7 в трудовій книжці позивача;

- з 01.10.2001 по 06.09.2004 переведена у ковальсько-пресовий цех №5 машиністом крану зайнятого на волочінні №32233 - номер запису 8 в трудовій книжці позивача;

- з 14.05.2004 присвоєний 3 розряд машиніста крану №31292 ковальсько-пресувального цеху номер запису 10 в трудовій книжці позивача;

- з 07.09.2004 по 31.12.2012 переведена машиністом крану №57334, №55138 зайнята в процесі травлення, 3 розряду ковальсько-пресувального цеху - номер запису 11 в трудовій книжці позивача;

- 08.02.2011 перейменування заводу - номер запису 12 в трудовій книжці позивача;

- з 01.01.2013 по 30.11.2017 переведена в цех підготовки металу машиністом крану зайнятим в процесі травлення 3 розряду - номер запису 13 в трудовій книжці позивача;

- 04.05.2016 перейменування заводу - номер запису 14 в трудовій книжці позивача;

- з 01.10.2017 по 27.08.2018 переведена машиністом крану зайнятим в процесі травлення 4 розряду травильно-волочильного відділення цеху підготовки металу - номера записів 15, 16 в трудовій книжці позивача.

Як встановлено судом з довідки Форми РС-право ППВП ПФУ сформованої по позивачу, відповідачем 1 до її пільгового стажу передбаченого Списком №2 були зараховані наступні періоди її роботи: з 01.11.1994 по 20.06.1999; з 22.07.1999 по 31.01.2003; з 03.02.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 31.01.2004; з 03.02.2004 по 28.02.2004; з 07.09.2004 по 30.01.2005; з 01.02.2005 по 30.06.2009; з 26.10.2009 по 27.08.2018, що загалом склало 22 роки 10 місяців 21 день, що також не заперечується позивачем та відповідачами.

Отже спірним питанням щодо не зарахування відповідачем 1 позивачу до її пільгового стажу роботи передбаченого за Списком №2 є наступні періоди: навчання з 01.09.1985 по 19.07.1988; роботи: з 02.08.1988 по 31.10.1994; з 21.06.1999 по 21.07.1999; 01.02.2003 по 02.02.2003; з 01.02.2004 по 02.02.2004; з 29.02.2004 по 06.09.2004; з 28.08.2018 по 31.08.2018 року.

З аналізу трудової книжки позивача, а також диплому про отримання освіти, судом було встановлено, що позивач навчалася у СПТУ №113 м. Костянтинівка Донецької області з 01.09.1985 по 19.07.1988 року та закінчила повний курс за професією машиніст крана металургійного виробництва, та після чого вже з 02.08.1988 року була прийнята на роботу до Дружківського метизного заводу де працювала за професією отриманою нею у період навчання, а саме машиніст крану на різних ділянках аж до самого моменту її звільнення тобто до 27.08.2018 року.

В свою чергу, відповідач 2 зауважив у своєму відзиві, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу пільговий стаж роботи за Списком №2 становить 22 роки 10 місяців 21 день, який врахований згідно довідок пільгового характеру від 19.08.2020 №031/71, №031/72 та відомостей в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Суд зауважує, що з початку роботи позивача за отриманою професією машиніст крану металургійного виробництва третього розряду, відповідно до постанови Ради міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173 «Про затвердження списків виробництв, цехів, професій та посад, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах», якою за Списком №2 виробництв, цехів, професій та посад з важкими умовами праці, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах відповідно до Розділу VIII - виробництво метизів, ч.1 п.а (робочі) - професія - Кранівники та тельферисти травильних, термічних та волочильних відділень відносилась до Списку №2.

Відповідно до постанови кабінету міністрів СРСР 26.10.1991 №10 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад та показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення» до Списку N 2 виробництв, робіт, професій, посад та показників зі шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість у яких дає право на пенсію за віком (за старістю) на пільгових умовах були віднесені розділ 20700000 VI. Виробництво метизів; підрозділ 20701000 1. Виробництво проволоки та калібрувального металу; 2070100а а) Робочі; 2070100а-13790 Машиністи кранів (кранівники), зайняті на травленні, термообработці та волочінні.

Відповідно до постанови КМУ №162 від 11.03.1994 року «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах». До Списку N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відносились 20700000 VI. ВИРОБНИЦТВО МЕТИЗІВ, 20701000 1. Виробництво дроту та каліброваного металу, 2070100а а) Робітники, 2070100а-13790 Машиністи кранів (кранівники), зайняті на травленні, термообробці і волочінні.

Відповідно до постанови КМУ №36 від 16.01.2003 року «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах». До Списку N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відносились VI. ВИРОБНИЦТВО МЕТИЗІВ, 1. Виробництво дроту та каліброваного металу, 6.1а а) робітники, 6.1а машиністи кранів (кранівники), зайняті в процесі травлення, термооброблення та волочіння.

Відповідно до постанови КМУ №461 від 24.06.2016 року «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах», (яка діє й по теперішній час). До Списку № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відносились VI. ВИРОБНИЦТВО МЕТИЗІВ, 1. Виробництво дроту та каліброваного металу, Робітники: машиністи кранів (кранівники), зайняті в процесі травлення, термооброблення та волочіння.

Отже, суд проаналізувавши вищенаведені постанови, які діяли з самого початку трудової діяльності позивача та й до моменту її звільнення, які належним чином підтверджують, що тільки саме професія кранівника в метизному виробництві зайнятому в процесі травлення, термооброблення та волочіння відноситься до професій передбачених за Списком №2, інші відповідно до зазначеного у вищенаведених постановах навіть якщо займають посаду кранівника, але які не зайняті в процесі травлення, термооброблення та волочіння не відноситься до професії передбаченої за Списком №2, доказів протилежного позивачем на адресу суду не надано.

Також наявними в матеріалах справи довідками про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній виданою ПрАТ «Дружківським заводом металевих виробів» від 19.08.2020:

- №031/71 підтверджується: факт роботи повний робочий день за період з 01.11.1994 по 20.06.1999 - 4 роки 07 місяців 19 днів; з 22.07.1999 по 28.02.2004 - 04 роки 07 місяців 06 днів; зазначено, що позивач виконувала виробництво металів, виробництво дроту та каліброваного металу за професією машиніст крану, кранівник, зайнятий в процесі травлення, термооброблення та волочінні що передбачено Списком №2 розділ VІ підрозділ 1а код КП 6.1а підстава Постанова 36 від 16.01.2003; в даній довідці зазначено, що позивач брала відпустку без збереження заробітної плати 02.2003 - 2 календарні дні, 02.2004 - 3 календарні дні;

- №031/72 підтверджується: факт роботи повний робочий день за період з 07.09.2004 по 27.08.2018 - 13 років 11 місяців 20 днів; зазначено, що позивач виконувала виробництво металів, виробництво дроту та каліброваного металу за професією машиніст крану, кранівник, зайнятий в процесі травлення, що передбачено Списком №2 розділ VІ підрозділ 1 підстава Постанова 461 від 24.06.2016; в даній довідці зазначено, що позивачу відпустки без збереження заробітної плати не надавалися.

Враховуючи вищенаведене, наявність відповідних записів у трудовій книжці позивача, довідок про підтвердження наявного трудового стажу, довідки форми ОК-5, аналіз постанов Кабінету Міністрів України, суд дійшов висновку, що періоди роботи позивача: з 02.08.1988 по 31.10.1994; з 21.06.1999 по 21.07.1999; 01.02.2003 по 02.02.2003; з 01.02.2004 по 02.02.2004; з 29.02.2004 по 06.09.2004; з 28.08.2018 по 31.08.2018 не підлягають зарахуванню позивачу до її пільгового стажу передбаченого за Списком №2, оскільки в період з 02.08.1988 по 31.10.1994; з 21.06.1999 по 21.07.1999 позивач не працювала за посадою передбаченою Списком №2 (а працювала машиністом крану в ковальсько-пресувальному цеху, та відповідно до довідки №031/71 з 21.06.1999 по 21.07.1999 не виконувала роботи передбачені Списком №2); з 01.02.2003 по 02.02.2003 та з 01.02.2004 по 02.02.2004 - брала відпустки без збереження заробітної плати, що підтверджується довідкою №031/71; з 29.02.2004 по 06.09.2004 - не виконувала роботи які обліковуються за кодом спецстажу ЗП3013Б1, що підтверджується відповідною довідкою форми ОК-5 та довідками №031/71 та 031/72; з 28.08.2018 по 31.08.2018 - тому, що позивач з 27.08.2018 року була вже звільнена за згодою сторін, номер запису 16 в трудовій книжці позивача.

Щодо зарахування періоду навчання позивача з 01.09.1985 по 19.07.1988 року, суд зазначає наступне.

Пунктом д частини 3 статті 56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Законом України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» № 103/98-ВР від 10 лютого 1998 року, з наступними змінами і доповненнями, а саме ч. 1 ст. 38 «Гарантії соціального захисту здобувача освіти та випускника закладу професійної (професійно-технічної) освіти», обумовлено: час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Враховуючи, що період роботи позивача з 02.08.1988 по 31.10.1994 року не підлягає зарахуванню до її пільгового стажу роботи передбаченого за Списком №2, таким чином і період навчання не підлягає зарахуванню до пільгового стажу за Списком №2.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині зарахування позивачу до її пільгового стажу за Списком №2: з 01.09.1985 по 19.07.1988 року - навчання в СПТУ №113 м. Костянтинівка Донецької області за спеціальністю машиніст крану металургійного виробництва та періоди роботи в Дружківському метизному заводі на посаді машиніста крану: з 02.08.1988 по 31.10.1994; з 21.06.1999 по 21.07.1999; 01.02.2003 по 02.02.2003; з 01.02.2004 по 02.02.2004; з 29.02.2004 по 06.09.2004; з 28.08.2018 по 31.08.2018 задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що відповідачем 1 були зараховані відповідні періоди роботи, які передбачені професіями на яких працювала позивач та які віднесені до Списку №2 та які були належним чином підтверджені, обов`язок відповідача 2 в цій частині був виконаний повністю.

Стосовно позовної вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача 1 призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з дати звернення із заявою про призначення пенсії з 04 липня 2023 року на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Загальні умови, порядок нарахування та розмір пенсій визначаються, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

03 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148-VIII, що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Отже, відповідно до вищевикладеного, Суд зазначає, що до категорії осіб, на яких поширюється дія Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, і відповідно мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за положеннями Закону № 1788-ХІІ після 23.01.2020 (набрання чинності Рішення КСУ № 1-р/2020) належать особи, які працювали до 01.04.2015, були зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, мали стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до 01.04.2015, та досягли віку, визначеного цією статтею, на момент звернення до Пенсійного фонду за призначенням пенсії.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 року у зразковій справі № 360/3611/20.

Таким чином, відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в призначенні ОСОБА_1 , яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на недосягнення нею віку 55 років, визначеного пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV, є протиправною.

Крім того, суд звертає увагу, що Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20 відхилено доводи органу пенсійного фонду про те, що відповідно до статті 5 Закону № 1058-IV дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону; виключно цим Законом визначаються, зокрема: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком. Адже Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон № 1788-ХІІ був прийнятий раніше за Закон № 1058-IV.

Велика Палата Верховного Суду також не погодилася з посиланням скаржника на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, відповідно до якого положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.

Отже, враховуючи вищенаведене суд дійшов до висновку, що позивач має право на призначення їй пільгової пенсії за Списком № 2 з урахуванням того, що позивачу виповнилося 52 роки та страховий стаж на дату її звернення до Пенсійного фонду становить 31 рік 09 місяців 15 днів, пільговий стаж роботи за Списком № 2 становить 22 роки 10 місяців 21 дні, що підтверджено матеріалами справи та самим спірним рішенням відповідача 1, що відповідає критеріям для призначення пільгової пенсії відповідно до Списку № 2 та до пункту «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати, як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а за конкретними обставинами.

Враховуючи вищевикладене, а також встановлені фактичні обставини справи, у взаємозв`язку із приписами чинного законодавства, суд доходить висновку про протиправність невмотивованого спірного рішення, та як наслідок його скасування.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту свого порушеного шляхом зобов`язання відповідача призначити пенсію та зарахувати спірні періоди, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 дійшов висновку, згідно якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

В постанові від 22.09.2022 року у справі № 380/12913/21 Верховний Суд сформулював визначення «ефективного правосуддя» та зазначив, що комплексний аналіз приписів КАС України дає суду підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зазначені висновки також відповідають позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 18 жовтня 2018 року у справах №822/584/18, №806/1316/18, від 23 листопада 2018 року у справі №826/8844/16 та від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а.

Водночас у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював висновок, згідно якого у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, а також те, що підчас розгляду адміністративного спору судом встановлено дотримання позивачем необхідних умов для призначення пенсії за віком, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову шляхом визнання протиправним рішення відповідача 1 від 04.07.2023 №32 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 та як наслідок скасувати це рішення та зобов`язати відповідача 1 зарахувати позивачу до загального страхового стажу період роботи на посаді двірника в КП «Комсервіс» з 01.08.2020 по 04.07.2023 року та призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно пункту «б» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 04.07.2023.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.8 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується квитанцією від 09.10.2023 позивач за подання адміністративного позову сплатив 1073,60 грн. судового збору.

Суд повертає позивачу судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у розмірі 1073,60 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 9, 32, 139, 243 - 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), до відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса: 61000, м. Харків, майдан Свободи, 5 Держпром, 3 під.3, 2 поверх, ), до відповідача 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, буд.3 ) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 1: Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області () від 04.07.2023 №32 про відмову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Зобов`язати відповідача 1: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) до її загального страхового стажу період роботи на посаді двірника в КП «Комсервіс» з 01.08.2020 по 04.07.2023 року та призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно пункту «б» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 04.07.2023.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса: 61000, м. Харків, майдан Свободи, 5 Держпром, 3 під.3, 2 поверх, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 02 лютого 2024 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець