Справа № 160/30754/23
Суддя: Рянська Вікторія В'ячеславівна
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рянської В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Дніпрі у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
23.11.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № 1079-о від 01.11.2023;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління оподаткування юридичних осіб Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та відновити державну службу;
20.12.2023 надійшло клопотання відповідача до долучення до матеріалів справи витребуваних ухвалою суду від 28.11.2023 доказів.
Станом на час розгляду справи відповіді на відзив та заперечення до суду не надійшло. Частиною четвертою статті 159 КАС України передбачено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 29.06.2022 працювала начальником управління оподаткування юридичних осіб Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, що підтверджується копією наказу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 29.06.2022 № 231-о «Про переведення ОСОБА_1 ».
На виконання ухвали суду від 28.11.2023 відповідачем надано копію заяви ОСОБА_1 без дати, адресованої в.о. начальника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області Наталі Федаш, про припинення державної служби та звільнення її за угодою сторін відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Заява не містить відомостей про дату, з якої ОСОБА_1 за змістом заяви просила її звільнити. На заяві міститься резолюція « ОСОБА_2 до наказу», датована 01.11.2023, а також запис про погодження без дати.
Відповідачем також надано суду копію листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 30.10.2023 № 9037/8/04-36-11-22 до департаменту оподаткування юридичних осіб Державної податкової служби України, яким повідомлено про подання начальником управління оподаткування юридичних осіб Головного управління ДПС у Дніпропетровській області Бохан В.В. заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу». У листі Головне управління ДПС у Дніпропетровській області просило погодити її звільнення.
01.11.2023 працівниками управління персоналу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області було складено протокол № 92 про доведення інформації до відома ОСОБА_1 , у якому зазначено, що копію наказу від 01.11.2023 № 1079-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » було надіслано 01.11.2023 на адресу її електронної пошти та засобами мобільного зв`язку через месенджер «WhatsАрр».
Не погодившись з оскаржуваним наказом про припинення державної служби та звільнення, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі також Закон № 889-VIII) цей закони регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
За визначенням, наведеним у статті 1 цього Закону, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
Частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII передбачено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
Частиною третьою статті 86 Закону № 889-VIII встановлено, що суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Загальні підстави припинення трудового договору визначені положенням статті 36 КЗпП України, пунктом 1 частини першої якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Приписами частини першої статті 235 КЗпП України обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.
Також аналіз статті 86 Закону № 889-VIII дає підстави для висновку, що передбачене її частиною другою правило, що за змістом відповідає сенсу словосполучення «за угодою сторін», означає домовленість між суб`єктом призначення та державним службовцем щодо звільнення останнього із займаної посади в інший, ніж передбачений частиною першою цієї статті, строк, і саме з цих підстав.
Тобто, підстава звільнення та дата звільнення є обов`язковими умовами домовленості щодо звільнення державного службовця за частиною другою статті 86 Закону № 889-VIII.
Розглядаючи позовні вимоги, які стосуються припинення трудового договору за угодою сторін, потребують з`ясуванню такі обставини: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
У постанові від 09.07.2020 у справі № 815/7236/16 Верховний Суд констатував, що підстава припинення державної служби за угодою сторін визначена частиною другою статті 86 Закону № 889-VIII. Такою підставою є домовленість державного службовця із суб`єктом призначення про певний строк звільнення. Недосягнення сторонами згоди щодо припинення державної служби за угодою сторін або відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє суб`єкта призначення права на звільнення державного службовця за угодою сторін.
При домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII (за угодою сторін), державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.
Отже, згідно із усталеною судовою практикою, при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін, державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише в разі взаємної згоди на це державного службовця і суб`єкта призначення.
Такий висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 25.10.2023 у справі № 460/2829/22.
Заява ОСОБА_1 , на підставі якої Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області видано наказ № 1079-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 », не містить дати її написання позивачем і зазначення дати звільнення, щодо якої сторони дійшли згоди.
Наведене свідчить про відсутність домовленості між суб`єктом призначення Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області та державним службовцем ОСОБА_1 щодо звільнення її із займаної посади в інший, ніж передбачений частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII, строк.
За таких обставин, суд дійшов висновку про неправомірність звільнення позивача. Оскаржуваний наказ не відповідає визначеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо вимог позивача про поновлення на посаді, суд зазначає наступне.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
За приписами частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Суд звертає увагу, що визнання протиправним та скасування акта індивідуальної дії (наказу про звільнення) має наслідком його недійсність з моменту прийняття. Тобто такий акт індивідуальної дії від моменту прийняття не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його скасуванням.
Таким чином, встановлення судом факту незаконного звільнення позивача, як наслідок, поновлення її на посаді, є нерозривними складовими одного процесу із захисту порушеного права, що співпадають у часі.
Відповідно до положень статті 241-1 Кодексу законів про працю України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.
Таким чином, працівник вважатиметься звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення.
Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, днем звільнення вважається останній день роботи.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що поновлення на службі незаконно звільненого позивача повинно відбуватись з дня, наступного за днем звільнення.
Враховуючи, що день звільнення вважається останнім днем роботи, позивач підлягає поновленню на посаді начальника управління оподаткування юридичних осіб Головного управління ДПС у Дніпропетровській області днем, наступним за днем звільнення, тобто з 02.11.2023.
Скасування оскаржуваного наказу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 01.11.2023 № 1079-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 », яким припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , начальника управління оподаткування юридичних осіб Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, 01.11.2023, суд вважає належним і достатнім способом захисту її порушеного права. Оскільки державну службу було припинено внаслідок видачі відповідачем наказу, який підлягає скасуванню, підстави для задоволення позовної вимоги про відновлення державної служби відсутні.
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок №100).
Відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Період вимушеного прогулу позивача становить 92 дні (з них 66 робочих днів), та обчислюється, починаючи з першого дня після звільнення - з 02.11.2023 до дня ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі, тобто до 01.02.2024.
Враховуючи викладене, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на її користь з відповідача, становить 104754,54 грн (1587,19 грн х 66 (кількість робочих днів за період вимушеного прогулу)) (без відрахування податків та зборів).
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 15 лютого 2019 у справі № 826/6583/14, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Отже, стягненню підлягає сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу без віднімання податків та інших обов`язкових платежів.
Згідно із пунктами 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом положень частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, з урахуванням висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду цієї позовної заяви на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відомості про інші судові витрати, понесені позивачем, у матеріалах справи відсутні, у зв`язку з чим розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України судом не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 9, 77, 90, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 01.11.2023 № 1079-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління оподаткування юридичних осіб Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з 02.11.2023.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління оподаткування юридичних осіб Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.11.2023 у сумі 104754,54 грн (сто чотири тисячі сімсот п`ятдесят чотири гривні 54 копійки) із відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, місцезнаходження: 49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 17-а, код ЄДРПОУ ВП 44118658.

Повний текст рішення складено 01.02.2024.

Суддя В.В. Рянська