Справа № 380/14036/22
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/14036/22 пров. № А/857/21765/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І. Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Василюк В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Потабенко В.А. у м. Львові о 13:01, повний текст якого складений 23 жовтня 2023 року, у справі № 380/14036/22 за адміністративним позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

07 жовтня 2023 року позивач громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся в суд через свого представника адвоката Басюр Лесю Миколаївну з адміністративним позовом до відповідача Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.12.2022 просив визнати протиправним та скасувати рішення від 11.03.2022 № 74-22 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про неможливість повернення до країни громадянської належності через наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних причин, з причин його безпеки та у зв`язку із перебуванням на військовій службі у Збройних Силах України, складанням присяги на захист України, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, порушення військової таємниці, з урахуванням можливості бути підданим тортурам та переслідуванням у країні агресора.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №74-22 від 11.03.2022.

Зобов`язано Державну міграційну службу України надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину російської федерації, статус біженця або особи, яка потребує додатково захисту, відповідно до поданої ним заяви-анкети від 14.05.2021 та від 09.07.2021 №2021LV0007, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Рішення мотивоване тим, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у разі повернення до рф (країни громадянської належності) він може зазнати переслідувань через політичні переконання та безумовно зазнає переслідувань як учасник бойових дій з рф в зв`язку з захистом національної безпеки і оборони України, відсічі і стримування збройної агресії рф проти України. Обираючи спосіб відновлення порушеного права позивача, суд першої інстанції врахував характер порушення з урахування обставин конкретної справи та виснував про доцільність захистити порушене право позивача шляхом визначення відповідачу зобов`язання надати ОСОБА_1 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до поданої заяви-анкети.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 14.05.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин рф, звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

09.07.2021 позивачу було видано довідку про звернення за захистом в Україні.

Крім того, 09.07.2021 позивач звернувся із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.07.2021 відносно позивача складено реєстраційний лист як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відносно позивача 09.07.2021 проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до наказу ГУДМС у Львівській області від 29.07.2021 № 136 «Про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ДМС України 24.09.2021 прийняла рішення про задоволення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 54-21, яким скасувала наказ ГУ ДМС у Львівській області від 27.09.2021 № 136 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина рф ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу ГУ ДМС у Львівській області від 08.10.2021 № 197 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» дозволено оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа 2021LV0007.

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, 09.11.2022 відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом.

Відповідно до наказу ГУ ДМС у Львівській області «Про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» № 239 від 08.12.2021 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

18.02.2022 першим заступником ГУ ДМС у Львівській області І. Іваночко за результатами розгляду особової справи № 2021LV0007 громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області, затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підстава: відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через невстановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі у країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, доцільним рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

11.03.2022 ДМС України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 74-22, яким відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації, а також його неповнолітнім дітям.

19.07.2022 ГУ ДМС у Львівській області на підставі рішення Державної міграційної служби України № 74-22 від 11.03.2022 складено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 11.

Громадядин російської федерації Парінов АГ., вважаючи рішення Державної міграційної служби України № 74-22 від 11.03.2022 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, звернувся до суду з вимогами про його скасування та за захистом свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VІ (далі - Закон №3671-VI).

В розумінні підпунктів 1 та 13 ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 5 Закону №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст.7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 11 ст.9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п.п.45 та 66 Керівництва, для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п.195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Згідно з ч.2 ст.13 Закону №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям правомірності, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. Невиконання вказаних вимог призводить до його протиправності.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст. 90 КАС України).

Як слідує з особової справи позивача 2021LV0007 та протоколів співбесід із ним, підставою для звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань зокрема у зв`язку із підтримкою «Фонду боротьби з корупцією» ОСОБА_4 та погіршення ситуації з дотриманням базових прав і свобод людини в рф.

Згідно доводів позивача, ще в період проживання в рф він і його дружина дотримувалися поглядів демократичного устрою суспільства, відкрито висловлювалися проти існуючої влади. Сформована політична обстановка суперечила їх політичним поглядам. ОСОБА_1 усвідомлював, що створюваний в рф режим не передбачає наявності більшості базових свобод людини і не поділяє загальноприйнятих демократичних цінностей. При цьому ОСОБА_1 займав активну громадянську позицію, разом з дружиною брав участь в декількох опозиційних акціях, мітингах. У період 2013-2016 років фінансово підтримували «Фонд боротьби з корупцією» (ФБК) ОСОБА_4 . Підтримка здійснювалася шляхом банківських переказів з особистих карт. Всього на двох було зроблено 7- 8 переказів по 500-3000 рублів. За час перебування родини ОСОБА_1 в Україні, в рф значно погіршилася ситуація з дотриманням базових прав і свобод людини. При цьому, переважна кількість постраждалих стали жертвами переслідувань через приналежність до певної соціальної групи і політичних переконань. Це підтверджується статистикою міжнародних правозахисних організацій, рішеннями ЄСПЛ. У 2019 році в рф відбувалося наростання репресивних тенденцій: на піднесення громадянського і політичного активізму влада відповідала заборонами, жорсткістю законодавства і політично мотивованими кримінальними справами.

Судом першої інстанції зауважено, що на підтвердження зазначених аргументів позивач не подав відповідних доказів, а відповідач не вжив жодних заходів для встановлення обставин, на які покликався заявник.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, Директиви №8043/04 та Керівництва УВКБ ООН, термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а може бути припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено, перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вислів «побоювання стати жертвою переслідувань» слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Одночасно, апеляційний суд вказує, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховано, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно-послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.

Так, у ході розгляду справи судом першої інстанції достовірно встановлено обставини, які зумовлюють висновок, що побоювання позивача стати жертвою переслідування за ознаками політичних переконань є обґрунтованими.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента України та триває і досі.

Суд звертає увагу на наявність обставин, що мають значення для вирішення спірних правовідносин, загальновідомого характеру, які відповідно до ч.3 ст. 78 КАС України не потребують доказування:

відкритими складовими російської збройної агресії проти України, що розпочалася 2014 року, є: російське збройне вторгнення в Крим у лютому-березні 2014 року (з подальшим початком тимчасової окупації півострова росією 20.02.2014); війна на сході України (на Донбасі) з квітня 2014 року, яка розпочалася зі створення під прикриттям «народних» виступів спецслужбами РФ терористичних так званих Донецької і Луганської «народних республік» та тривала до початку широкомасштабного вторгнення; широкомасштабне вторгнення росії в Україну з 24.02.2022, яке розпочалося після тривалого військового нарощування та визнання росією так званих ДНР та ЛНР як незалежних держав;

27.01.2015 Верховна Рада України визнала рф агресором;

22.05.2022 Верховна Рада України визнала рф державою-терористом із тоталітарним неонацистським режимом та заборонила його пропаганду, а також пропаганду акту агресії росії проти України.

На 2021 рік під російською окупацією перебувало 43300 кв. км, або 7 % української території. Після початку російського вторгнення 24.02.2022 ця площа зросла у 2,9 рази. Тимчасово окупованими є Автономна Республіка Крим, частини Донецької, Луганської, Херсонської, Запорізької, Миколаївської областей та місто Севастополь.

За даними сайту Human Rights Watch (https://www.hrw.org/tag/russia-ukraine-war?promo=tag) з моменту повномасштабного вторгнення Росії у 2022 році її війна проти України мала катастрофічний вплив на життя цивільного населення, вбивши тисячі мирних жителів, поранивши ще багато тисяч, а також знищивши цивільне майно та інфраструктуру. Російські війська вчинили низку порушень міжнародного гуманітарного права, включаючи невибіркові та непропорційні бомбардування та обстріли цивільних територій, які вразили будинки, медичні та освітні заклади. Деякі з цих нападів слід розслідувати як військові злочини. На окупованих ними територіях російські або пов`язані з Росією сили вчиняли явні військові злочини, включаючи тортури, страти без розгляду, сексуальне насильство, насильницькі зникнення та пограбування культурних цінностей. Ті, хто намагався втекти з районів бойових дій, зіткнулися з жахливими випробуваннями та численними перешкодами; у деяких випадках російські війська примусово переміщували значну кількість українців до Росії або на окуповані Росією території України, а багатьох з них піддавали жорстоким перевіркам безпеки. Неодноразові атаки російських військ по всій країні на енергетичну та іншу критично важливу інфраструктуру України спрямовані на те, щоб тероризувати цивільне населення та зробити їх життя нежиттєздатним, що є військовим злочином.

Відповідно до інформації з інтернет-видання Голос Америки (http://www.golos-ameriki.ru/a/human-rights-russia/3217658.html) в річницю вбивства Бориса Немцова Рада Сенату США з прав людини та аналітичний центр «Атлантична рада» провели у Вашингтоні дискусію, присвячену російській політичній ситуації щодо здійснення переслідувань у російській федерації із поверненням до влади путіна окрім опозиційних активістів, які визнані «зрадниками» і «п`ятою колоною», цілих неурядових організацій. Наголошується на тому, що у рф з цією метою були прийняті спеціальні закони «про іноземних агентів» та «про небажані організації».

Моніторинговою місією ООН з прав людини в Україні констатовано, що збройний напад рф на Україну справив руйнівний вплив на здійснення прав людини по всій країні. Зокрема, Управління ООН з прав людини у доповіді № 34 щодо ситуації з правами людини в Україні, що охоплює період з 01.02.2022 до 31.07.2022 зазначає, що бойові дії й далі призводять до загибелі та поранень цивільних осіб, а також руйнування та пошкоджень об`єктів цивільної інфраструктури. Атаки на цивільні об`єкти не тільки загрожують життям цивільних осіб, але й змушують їх жити в принизливих умовах і підривають їхні права на здоров`я, освіту, житло, їжу та воду. Порушення прав людини стосувалися як цивільних осіб, так і комбатантів, і включають умисні вбивства, свавільні затримання та насильницькі зникнення, катування та жорстоке поводження, а також сексуальне насильство, пов`язане з конфліктом. Із 24 лютого до 25 вересня місія зафіксувала 5996 смертей та 8848 поранень цивільних осіб, зокрема, 382 загиблі дитини. Фактичні числа набагато більші, оскільки збір і перевірка інформації з деяких районів, постраждалих від бойових дій, як і раніше, дуже ускладнені. У доповіді вказується, що 90% випадків загибелі або поранення цивільних осіб було задокументовано в районах, які контролюються урядом; 10% у частинах Луганської та Донецької областей, які контролюються Збройними силами рф та пов`язаними озброєними групами. Переважна кількість втрат серед цивільних осіб, зафіксованих із 24 лютого, була спричинена застосуванням зброї вибухової дії у населених пунктах. За даними місії, в Київській, Чернігівській, Сумській і Харківській областях під час окупації більшість жертв становили чоловіки, але були вбиті також жінки та діти. Насильницькі зникнення та свавільні затримання представників місцевих органів влади, журналістів, активістів та інших цивільних осіб були поширеними на окупованих територіях: за звітний період було зафіксовано 407 випадків (359 чоловіків, 47 жінок, 1 хлопчик). Серед цих випадків 17 чоловіків та 1 жінка були згодом знайдені мертвими. У доповіді також зафіксовано 47 випадків свавільних арештів і затримань, 31 насильницьке зникнення (28 чоловіків і 3 жінки) осіб, підозрюваних у підтримці окупаційної армії, за якими можуть стояти українські правоохоронні органи. Із 38 цивільних осіб, звільнених із місць несвободи (34 чоловіка, 4 жінки) та опитаних місією, 33 повідомили, що зазнали катувань і жорстокого поводження під час ув`язнення Збройними силами рф та пов`язаними озброєними групами. У доповіді також задокументовано 34 скарги на катування та жорстоке поводження у випадках затримання правоохоронними органами України. З приводу військовополонених: місія мала безперешкодний доступ до місць інтернування військовополонених на території, яка контролюється урядом України, і не отримала конфіденційного доступу до жодного місця інтернування військовополонених на території, яка контролюється Збройними силами рф та її спільниками. Проте місія зафіксувала, що переважна більшість українських військовополонених зазнавали катувань або жорстокого чи принизливого поводження з боку сторони, що тримала їх у полоні. У доповіді також задокументована загибель двох українських військовослужбовців унаслідок катувань. Упродовж звітного періоду було вбито 17 журналістів і працівників ЗМІ, включно з блогерами. 10 із цих смертей сталися під час активних бойових дій, тоді як інші загинули за невідомих обставин у районах, які контролювалися окупантами. Відзначається й погіршення ситуації зі свободою вираження поглядів, об`єднання та мирних зібрань в АР Крим. Місія задокументувала переслідування 89 осіб в окупованому Криму за "публічні дії, спрямовані на дискредитацію Збройних сил Російської Федерації", відколи це законодавство було запроваджено в березні 2022 року.

Також "суди" в самопроголошених "республіках" виносили вироки цивільним особам у провадженнях, пов`язаних із конфліктом, хоча їм бракувало прозорості, незалежності та неупередженості. Загалом бойові дії суттєво вплинули на права людей і груп, що перебувають у вразливому становищі, зокрема, осіб з інвалідністю та людей літнього віку, здебільшого жінок. Ці групи особливо потерпають від браку доступу до медичної допомоги, достатнього житла, опалення, води та електроенергії в районах, постраждалих від бойових дій.

Водночас, за визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стан» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З наявних у матеріалах справи доказів слідує, що з 27.02.2022 позивач був мобілізований до лав Збройних Сил України (військовий квиток серії НОМЕР_1 від 05.03.2022), звання - рядовий.

Довідки військової частини НОМЕР_2 № 2264 від 08.08.2022 підтверджується проходження солдатом ОСОБА_1 служби в стрілецькому батальйоні військової частини НОМЕР_2 та його безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.

З службової характеристики солдата ОСОБА_1 , виданої командиром 2 роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 капітаном ОСОБА_5 слідує, що позивач на посаді стрільця-санітара 3 взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 перебуває з 13.05.2022. Під час проходження служби зарекомендував себе дисциплінованим солдатом. До своїх обов`язків відноситься відповідально, самостійно приймати вірні рішення спроможний. Над удосконаленням своїх професійних знань працює. Завжди здатний орієнтуватися у складних обставинах та при цьому приймати вірні рішення. При виконанні покладених завдань проявляє ініціативу та творчість мислення. В умовах бойового зіткнення з противником виконувати службові обов`язки здатний, в складних обставинах приймає правильні рішення. Статути Збройних Сил України та керівні документи знає добре. Користується заслуженим авторитетом у колективі. Отримав відзнаку від командування бригади за зразкову службу в зоні виконання бойових завдань. Фізично розвинутий добре. В стройовому відношенні підтягнутий на відмінному рівні. Військову та державну таємницю зберігати вміє, порушень при роботі з режимними документами не має. До кримінальної та антикорупційної відповідальності не притягався. Стан здоров`я добрий.

В подальшому ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах України на підставі контракту, чинність якого припинена 21.06.2023. Наказу № 172 від 21.06.2023 військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 , оператора відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу безпілотних авіаційних комплексів роти вогневої підтримки управління військової частини НОМЕР_2 , звільнено зі служби в запас та вважати таким, що справи та посаду здав, з 21.06.2023 виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Львівської області. При цьому вислуга в Збройних Силах України становить в календарному обчисленні 1 рік 4 місяці.

Слід також зазначити, що інформації про те, що органами СБУ за наслідками проведеної перевірки встановлено обставини, за наявності яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, матеріали справи не містять.

Зважаючи на загальну ситуацію з правами людини в російській федерації та враховуючи наявну інформації з відкритих і незалежних джерел, а також те, що ОСОБА_1 брав безпосередню участь у бойових діях, забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони України, відсічі і стримування збройної агресії рф проти України, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими побоювання позивача можливості бути підданим тортурам та переслідуванням у разі його повернення до країни громадянської належності.

Крім того, зміст вищевикладених положень законодавства засвідчує, що відповідач, діючи у спірних правовідносинах як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний здійснювати реалізацію наданих йому повноважень при прийнятті рішення щодо визнання особи-заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у чіткій відповідності з законом.

Така модель поведінки органів державної влади окреслена у частині другій статті 19 Конституції України й встановлює правило, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З аналізу зазначеної норми Основного Закону України вбачається, що діяльність органів держаної влади, до яких за своїм правовим статусом належать й відповідач, здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом». Застосування такого принципу забезпечує введення владних функцій у законні рамки і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів, органів місцевого самоврядування.

Отже, відповідач, приймаючи спірне рішення, зобов`язаний був надати належну оцінку інформації, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколам співбесід. Натомість, ДМС України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Слід зазначити, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішення було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» №37801/97 від 1 липня 2003 року вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірності та обґрунтованості прийняття оскаржуваного рішення.

Наведені обставини враховані судом першої інстанції при перевірці законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення ДМС України на відповідність критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, визначених ч.2 ст.2 КАС України, та щодо наявності правових підстав для його скасування.

Отже, приймаючи до уваги, що оскаржуваним рішенням відповідач необґрунтовано відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що правильно обраним способом захисту порушеного права позивача є встановлення відповідачу зобов`язання вчинити певні дії, а саме зобов`язати прийняти рішення про визнання громадянина російської федерації біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України», заява №61406/00); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі», заява №30210/96, рішення від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України», заява №20390/07).

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права. Обраний судом першої інстанції спосіб задоволення позовних вимог позивача не буде втручанням в дискреційні повноваження відповідача.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний публічно-правовий спір, однак викладені судом мотиви задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково російською мовою дають суду апеляційної інстанції підстави змінити рішення суду першої інстанції шляхом зміни мотивувальної частини рішення, як це передбачено ч.4 ст.317 КАС України.

Так, за змістом статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року № 2704-VIII єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова.

Пунктами 10, 11 частини першої статті 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» передбачено, що володіти державною мовою та застосовувати її під час виконання службових обов`язків зобов`язані: судді, які обрані чи призначені відповідно до Конституції України та здійснюють правосуддя на професійній основі, члени та дисциплінарні інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, члени Вищої ради правосуддя; адвокати.

Частинами першою, другою статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» передбачено, що у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

При цьому за змістом статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частини першої статті 15 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.04.2008 № 8-рп/2008 у справі №1-18/2008 встановлено, що відповідно до статтею 124 Конституції України Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції здійснюють правосуддя, яке стосується конституційного, адміністративного, господарського, кримінального та цивільного судочинства. Ці види судочинства є процесуальними формами правосуддя та охоплюють порядок звернення до суду, процедуру розгляду судом справи та ухвалення судового рішення. Суди реалізують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян щодо використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, відповідно до Конституції і законів України. Таким чином, Основним Законом України закладено конституційні основи для використання української мови як мови судочинства та одночасно гарантовано рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою.

Гарантування у судочинстві використання російської та інших мов національних меншин України цілком узгоджується з Європейською хартією регіональних мов або мов меншин, ратифікованою Законом України від 15.05.2003 N 802-IV.

Разом з тим суд зазначає, що забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою, гарантування права громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, не означають абсолютного права сторони (учасника справи) подавати відповідні процесуальні документи мовою, якою вона володіє, якому кореспондує безумовний обов`язок суду приймати такі документи до розгляду чи викладати мотиви рішення іноземною мовою. Законом України "Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин" передбачено, що при застосуванні положень Хартії заходи, спрямовані на утвердження української мови як державної, її розвиток і функціонування в усіх сферах суспільного життя на всій території України, не вважаються такими, що перешкоджають чи створюють загрозу збереженню або розвитку мов, на які відповідно до статті 2 цього Закону поширюються положення Хартії.

З наведеного слідує, що при ухваленні судового рішення судами слід обмежено використовувати іншомовні слова. Використання судом першої інстанції інформації з інтернет-видання «Голос Америки», викладеної російською мовою, у даному випадку є допуском зайвої деталізації, яка не має ключового правового значення в цій справі, що має наслідком зміну наведених судом першої інстанції мотивів задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 242, 308, 309, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України , суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року у справі №380/14036/22 змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Постанова складена в повному обсязі 01.02.2024.