Справа № 600/7229/23-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2024-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/7229/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого звернувся адвокат Скумін Микола Григорович до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

10.11.2023 до Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач), в інтересах якого звернувся адвокат Скумін Микола Григорович до військової частини НОМЕР_1 (відповідач) з такими позовними вимогами:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу»;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу».

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Його дружина також є військовослужбовцем та проходить службу у ІНФОРМАЦІЯ_2. У подружжя є малолітня дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26.09.2023 позивач подав рапорт про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу», а саме за сімейними обставинами: один із подружжя, обоє із яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Проте, командиром військової частини № НОМЕР_3 відмовлено у задоволенні рапорту, посилаючись на правовий висновок помічника командира бригади з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_1 є вітчимом ОСОБА_2 , а не батьком. Оскільки відповідач не звільнив його з військової служби на підставі поданого рапорту, позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною.

Ухвалою суду від 13.11.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, не погоджуючись із позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому посилався на те, що позивач не може бути звільнений з військової служби згідно на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу», оскільки згідно вимог Сімейного кодексу України, являється відчимом ОСОБА_2 . Вказував, що згідно доданого позивачем до рапорту свідоцтва про народження ОСОБА_2 , батьками дитини зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідач наголошував на тому, що позивачем до пакету документів про звільнення не надано документів про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 .

Відтак, у задоволенні позовних вимог позивача просив відмовити.

Судом встановлено такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу на посаді командира кулеметного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_4 .

ОСОБА_5 є військовослужбовцем та проходить службу у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Першим відділом Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, 23.08.2023 ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_5 , виданого від 22.10.2019, батьком зазначено ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_4 .

26.09.2023 позивач подав рапорт про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу», а саме за сімейними обставинами: один із подружжя, обоє із яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Згідно правового висновку помічника командира бригади з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 від 10.10.2023 адресованому командиру військової частини № НОМЕР_3 , ОСОБА_1 не може бути звільнений з військової служби згідно на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу», оскільки як встановлено при вивчені додатків доданих до рапорту про звільнення, молодший сержант ОСОБА_1 одружений і у дружини від першого шлюбу є дитина ОСОБА_2 . Тобто ОСОБА_1 згідно Сімейного кодексу України є вітчимом неповнолітньої дитини. Документів про усиновлення цієї дитини позивачем не надано.

21.01.2023 військовою частиною НОМЕР_4 повідомлено позивача про результати розгляду поданого позивачем рапорту.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не звільнення його з військової служби, звернувся до суду з вказаним позовом.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі, воєнний стан був неодноразово продовжений і Верховна Рада України щоразу їх затверджувала відповідними законами.

Указом Президента України №69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Укази Президента України про мобілізацію щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Пунктом 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Судом встановлено, що позивач проходить військову службу на посаді командира кулеметного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_4 .

Водночас, як видно з матеріалів справи, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про його звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу», а саме за сімейними обставинами: один із подружжя, обоє із яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідачем відмовлено позивачу у задоволенні поданого ним рапорту.

Так, оцінюючи правові норми, які регулюють правові підстави для звільнення із військової служби, аналізуючи додані до матеріалів справи матеріали, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній на час звернення позивача із рапортом), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, зокрема:

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, необхідними умовами для звільнення із служби під час воєнного стану на підставі вищевказаних обставин є, зокрема 1) один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу; 2) мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Як зазначалось вище, ОСОБА_5 є дружиною ОСОБА_1 , обоє проходять військову службу.

Матеріалам справи підтверджується, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу на посаді командира кулеметного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_4 . ОСОБА_5 також є військовослужбовцем та проходить службу у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Указане не заперечувалось відповідачем в обґрунтування відзиву на позовну заяву.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут).

Статтею 14 Статуту обумовлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником (ст. 31 Статуту).

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (надалі - Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Суд відмічає, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Суд зазначає, що згідно з п. 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі - Інструкція №170).

Згідно із абзацом 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п.5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом "г" пункту 1 частини четвертої, підпунктом "ґ" пункту 2 частини п`ятої, підпунктом "г" пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналіз норм свідчить, що розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Згідно з абзацом 13 п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції № 170 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

З системного аналізу вказаних норм права суд дійшов висновку, що як наслідок розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Розглядом справи по суті судом встановлено, що відповідачем відмовлено позивачу у задоволенні його рапорту про звільнення з посиланням на те, що згідно правового висновку помічника командира бригади з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 від 10.10.2023 адресованому командиру військової частини № НОМЕР_3 , ОСОБА_1 не може бути звільнений з військової служби згідно на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу», оскільки як встановлено при вивчені додатків доданих до рапорту про звільнення, молодший сержант ОСОБА_1 одружений і у дружини від першого шлюбу є дитина ОСОБА_2 . Тобто ОСОБА_1 згідно Сімейного кодексу України є вітчимом неповнолітньої дитини. Документів про усиновлення цієї дитини позивачем не надано.

Дослідженням доданого до матеріалів справи рапорту встановлено, що такий не містить переліку документів, що додавались позивачем до нього.

Водночас, із змісту вказаного рапорту вбачається, що позивач прохаючи військову частину НОМЕР_1 звільнити його зі служби посилався на проходження військової служби його дружиною та на виховання й утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , що, як зазначалось самим позивачем, підтверджується довідкою про склад сім`ї та свідоцтвом про народження ОСОБА_2 .

Згідно довідки голови ОСББ "Гармонія - 1" ОСОБА_1., ОСОБА_5. та ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_5 , виданого від 22.10.2019, батьком зазначено ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_4 .

Отже, рідним батьком ОСОБА_2 являється ОСОБА_3 .

При цьому варто зазначити, що станом на день подання рапорту, позивач не значився батьком ОСОБА_2 - сина дружини від попереднього шлюбу.

Суд зазначає, що ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 №2402-ІІІ (далі - Закон №2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини

За змістом ч. 1 та 2 ст. 15 Закону №2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За приписами ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини

В силу вимог ч.1 ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Сімейного кодексу України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст.268 Сімейного кодексу України).

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, суд зазначає, що позивач, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_5 , має право на участь у вихованні ОСОБА_2 (за умови проживання однією сім`єю).

При цьому обов`язок щодо його утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14.12.2023 у справі №160/11228/23.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Суд встановив, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби не додав доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 не має батька, здатного його утримувати.

Разом із цим, позивачем не надано доказів позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, та відповідно доказів усиновлення позивачем ОСОБА_2 .

Відтак, суд наголошує на тому, що позивач, який не є батьком ОСОБА_2 , не несе обов`язку щодо його виховання та утримання, позаяк такий обов`язок за ним законодавчо відсутній і виховання та утримання ОСОБА_2 він може здійснювати лише з власної волі.

В той же час, суд зазначає, що надана позивачем довідка голови ОСББ «Гармонія - 1» згідно якої ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації, на переконання суду, не встановлює юридичного факту родинних відносин між ним та ОСОБА_2 та відповідно не свідчить про факт усиновлення його ОСОБА_1 ..

Суд наголошує на тому, що сам факт проживання за однією адресою про такі обставини не свідчить.

Наявна, в матеріалах справи, постанова головного державного виконавця Очаківського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Ковальської Ю.Ю. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника також не свідчить про встановлення юридичного факту усиновлення позивачем ОСОБА_2 та не виконання ОСОБА_3 його батьківських обов`язків.

Тобто, надані позивачем документи жодним чином не підтверджують факт наявності у нього дитини до 18 років, у даному випадку через процедуру усиновлення, щоб могло бути підставою для звільнення позивача з військової служби на підставі положень пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином, на час судового розгляду цієї справи та за наявних у матеріалах справи доказів, у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу», а саме за сімейними обставинами: один із подружжя, обоє із яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

На переконання суду, відмовляючи позивачу у задоволенні його рапорту про звільнення, відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 55 Конституції кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду справи по суті відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів належними засобами доказування правомірність своїх дій щодо відмови у задоволенні поданого позивачем рапорт на звільнення з військової служби підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази понесення відповідачем судових витрат, розподіл судових витрат судом не проводиться.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 );

представник позивача - адвокат Скумін Микола Григорович ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 );

відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ).

Суддя В.О. Григораш