Справа № 755/12609/23
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі: Руденко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року у справі за адміністративним позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення іноземця або особи без громадянства, -

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24 серпня 2023 року про видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовної заяви Позивач зазначив, що згідно свідоцтва про шлюб, він перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 з 14.11.2020 року. Також Позивачем вказано, що у листопаді-грудні 2022 року відбувались систематичні відключення світла, у зв`язку з чим будинок в якому проживає Позивач разом зі своєю дружиною, фактично не опалювався, у приміщенні було дуже волого та холодно, внаслідок чого у Позивача загострилась бронхіальна астма та хронічний бронхіт і він не міг пересуватись оскільки задихався. Відключення світла, які тривали з 15.11 по 05.12.2022 року, вплинули і на графік роботи Відповідача. Крім того, у зазначений період з перебоями працював мобільний зв`язок та інтернет, що додатково ускладнювало спілкування з працівниками ДМС, а саме було ускладнено уточнення інформації щодо фактичного прийому документів, при цьому онлайн приймання документів Відповідач не здійснював. У зв`язку з наведеним та ураховуючи тяжкий стан здоров`я в період з 15.11.2022 по 05.12.2022 Позивач не зміг своєчасно звернутись до ДМС для подання документів щодо обміну посвідки на тимчасове проживання. За таких обставин Позивач вважає рішення Відповідача від 24.08.2023 року про його видворення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, громадянин російської федерації ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги аналогічні, заявленим у позовній заяві, та містять посилання на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.

Відзиву Відповідача на апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 4 ст. 288 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Від Позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому просить, у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні у зв`язку з раптовою хворобою, відкласти розгляд даної адміністративної справи на іншу дату та час.

Колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

За змістом частини 1 статті 8 КАС України, всі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Відповідно до частини 1 статті 44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Згідно з частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Будь-яких доказів перебування Позивача на стаціонарному лікуванні у зв`язку з раптовою хворобою, останнім надано не було.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання Позивача про відкладення розгляду даної адміністративної справи.

Також, колегія суддів зазначає, що явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, тому в силу приписів ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів, без участі Позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином російської федерації, що підтверджується копією його паспорту (а.с. 7-11).

Позивач з 14.11.2020 перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

Згідно даних системи «Аркан», востаннє Позивач прибув до України 14.08.2021 через Пункт Пропуску «Сеньківка» і з того часу територію України не покидав (а.с. 51 зв.).

Позивач документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні з терміном дії до 24.12.2022 (а.с. 6).

За змістом рапорту на ім`я начальника Дарницького УП ГУНП у м. Києві (а.с. 50), 02.05.2023 на кп № 503 за адресою: АДРЕСА_1 виявлено гр. рф ОСОБА_1 , у якого протермінована посвідка. Таким чином, ОСОБА_1 порушує міграційне законодавство України, а саме наявне порушення терміну перебування.

Відповідно до пояснень Позивача від 02.05.2023 (а.с. 53 зв.) він прибув в Україну 14.08.2021 через КП «Сеньківка» до дружини - ОСОБА_3 , громадянки України, шлюб з якою зареєстрований 14.11.2020 року. На підставі шлюбу документований посвідкою на тимчасове проживання строком дії до 24.12.2022 року. Після закінчення строку дії посвідки територію України у встановлений законодавством строк не покинув. За збігом життєвих обставин, в тому числі у зв`язку з хворобою, не звернувся до органів ДМС за оформленням документів на право проживання в Україні.

Документи для продовження строків перебування, обміну посвідки на тимчасове проживання, отримання дозволу на імміграцію в Україну не подавав. До компетентних органів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не звертався. Усвідомлював, що своїми діями умисно порушує законодавство України. Звертався 19.12.2022 на гарячу лінію про відстрочення подачі документів в зв`язку з загостренням астми, оскільки знаходився в лікарні на стаціонарному лікуванні, але відповіді не отримав.

02 травня 2022 року Головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено протокол про адміністративне правопорушення відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 55 зв.-56).

Постановою Заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ОСОБА_4 від 02 травня 2022 року на Позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400,00 грн. в дохід держави за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 54 зв.-55).

02 травня 2022 року Головним спеціалістом відділу адміністративної діяльності Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 12 травня 2022 року (а.с. 56 зв.-57).

Копію зазначеного рішення Позивач отримав нарочно та зобов`язався покинути територію України не пізніше 12.05.2023, а також його було ознайомлено з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення у примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк та роз`яснено Позивачу, що рішення про примусове повернення може бути оскаржене в суді (а.с. 57 зв.).

Позивач звернувся до Державної міграційної служби України із клопотанням від 20.12.2022 та доповненням до вказаного клопотання від 26.12.2022, в яких просив прийняти документи для отримання права на проживання в Україні посилаючись на поважні причини пропуску строку звернення до органів ДМС через захворювання, наявність повітряних тривог, відключення електроенергії (а.с. 63, 71).

Згідно медичної довідки від 19.12.2022 (а.с. 69), Позивач з вказаного часу знаходився на стаціонарному лікуванні із загостренням бронхіальної астми.

Відповідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 17597 (а.с. 72), Позивач в період з 19.12.2022 до 23.12.2022 перебував на стаціонарному лікуванні.

Листом Державної міграційної служби України «Про розгляд звернення» від 05.01.2023 № К-12460-22/8.1/36-23 (а.с. 74-75) повідомлено Позивача, що у Державній міграційній службі України розглянуто його звернення від 21.12.2022 щодо прийому документів для обміну посвідки на тимчасове проживання, виданої строком дії до 24.12.2022, та щодо ненакладення на Позивача штрафу за порушення строку подачі таких документів, оскільки строк пропущений у зв`язку із тяжким захворюванням.

Згідно з абз. 3 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1232 «Деякі питання надання Державної міграційною службою України адміністративних послуг в умовах воєнного стану», зазначені у постанові обмеження не поширюються, зокрема, на осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені ч. 15 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (тобто на осіб, що перебувають у шлюбі у з громадянином України).

Слід зауважити, що п. 19 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (далі - Порядок № 322), передбачено, що у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії.

Як вбачається із звернення Позивача, він був документований посвідкою на тимчасове проживання на підставі ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» як іноземець, який прибув в Україну з метою возз`єднання сім`ї з громадянкою України, строком дії до 24.12.2022 року.

Прийом документів на обмін посвідки на тимчасове проживання у громадян рф у разі порушення строку їх подачі, визначеного п. 19 Порядку № 322, законодавством не передбачено.

Згідно з п. 67 Порядку № 322, після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані у семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Адміністративна відповідальність за порушення іноземцями правил перебування в Україні встановлена ст. 203 КУпАП. Зазначено, що рішення по справах про притягнення осіб до адміністративної відповідальності приймається посадовими особами територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС в порядку, встановленому КУпАП, окремо по кожній особі та мають індивідуальний характер. Питання щодо наявності або відсутності підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності вирішується уповноваженою посадовою особою ДМС у кожному конкретному випадку, під час розгляду та з`ясування всіх обставин справи.

24 серпня 2023 року Головним спеціалістом відділу протидії нелегальній міграції, забезпечення видворення та реадмісії управління організації запобігання нелегальній міграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області прийнято рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства - громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 3-4).

В оскаржуваному рішенні Відповідача вказано, що 24.08.2023 співробітниками Департаменту контррозвідки Служби безпеки України виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який знаходиться на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

У ході опитування іноземний громадянин пояснив, що в Україну прибув 14.08.2021 через КПП «Сеньківка» з приватною метою.

З моменту в`їзду по теперішній час не працював, проживав на кошти з власних заощаджень.

З питань продовження терміну перебування в Україні, оформлення посвідки на тимчасове проживання, набуття статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, до відповідних органів ДМС - не звертався. Будь-які інші документи, підтверджуючі законні підстави для перебування на території України, у іноземця відсутні.

Після закінчення дозволеного строку перебування з території України не виїхав.

За порушення правил перебування іноземних громадян на території України гр. ОСОБА_1 притягнений до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП (адміністративний протокол ПР МКМ № 013621 від 24.08.2023).

02.05.2023, працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно громадянина ОСОБА_1 прийняте рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України не пізніше 12.05.2023.

Станом на 24.08.2023, відповідно до відомостей інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, що перетинають державний кордон «Аркан», гр. ОСОБА_1 рішення про примусове повернення не виконав, територію України не покинув.

Враховуючи, що гр. ОСОБА_1 не виконав у встановлений строк рішення про примусове повернення, на підставі положень ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово видворити до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вважаючи рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства від 24 серпня 2023 року протиправним, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ним не встановлено наявності поважних причин невиконання Позивачем рішення про примусове повернення від 02.05.2023 у строк до 12.05.2023. Поважність причин невиконання вказаного рішення в зазначений період, Позивач суду не навів.

Крім того, рішення про примусове видворення передбачає не обов`язково повернення до країни походження/громадянської приналежності, а й до будь-якої третьої країни, якщо Позивач має побоювання за свою безпеку та можливість мобілізації. Також, оспорюваним рішенням про примусове видворення Позивачу не встановлено заборони в`їзду в Україну.

Враховуючи всі встановлені судом обставини та з огляду на наведені положення чинного законодавства України суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення про примусове видворення прийнято Відповідачем в межах своїх повноважень, у спосіб встановлений законом, рішення є законним, мотивованим та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню і відповідно підстав для задоволення позову не вбачається.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Пунктом 7 частиною 1 статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п. 9, п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином російської федерації, що підтверджено закордонним паспортом громадянина російської федерації 76 3184748 строком дії з 15.07.2020 року до 15.07.2030 року (а.с. 7-11).

02 травня 2022 року Головним спеціалістом відділу адміністративної діяльності Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 12 травня 2022 року (а.с. 56 зв.-57).

Вказане рішення вручено громадянину російської федерації ОСОБА_1 в день його прийняття, що підтверджується відповідним особистим підписом останнього.

Також, Позивача було ознайомлено з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення у примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк та роз`яснено Позивачу, що рішення про примусове повернення може бути оскаржене в суді.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивачем рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, як у визначений в ньому строк, так і станом на час прийняття судом першої інстанції судового рішення, та станом на час розгляду даної адміністративної справи судом апеляційної інстанції, виконано не було.

Крім того, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року у справі № 755/16805/23 відмовлено у задоволенні адміністративного позову громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 02 травня 2023 року.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Згідно з п.п. 14, 25 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Третя країна - країна, яка не є країною походження іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону № 3773-VI.

Згідно з ч. 14 ст. 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Відповідно до ст. 30 Закону № 3773-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Отже, передумовою для прийняття рішення про примусове видворення, зокрема є наявність чинного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та встановлення обставини про те, що іноземець не виконав у встановлений строк рішення про примусове повернення, тобто не виїхав з території України без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивачем не наведено поважних причин невиконання рішення про примусове повернення від 02.05.2023 у строк до 12.05.2023.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що починаючи з 12.05.2023 громадянин російської федерації ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно.

Щодо доводів Позивача про побоювання його з приводу повернення до російської федерації, колегія судів звертає увагу, що зазначені доводи Позивача не підтверджені будь якими доказами.

Крім того, Позивач мав можливість виїхати до будь-якої іншої країни, а не до російської федерації, і у встановленому законодавством України порядку повернутись до України, оскільки, ані рішенням про примусове повернення, ані оскаржуваним рішенням про примусове видворення, не встановлено заборони останньому в`їзду в Україну.

Також, в обґрунтування доводів апеляційної скарги Позивачем вказано, що враховуючи тяжкий стан здоров`я в період з 15.11.2022 по 05.12.2022 Позивач не зміг своєчасно звернутись до ДМС для подання документів щодо обміну посвідки на тимчасове проживання.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, оскаржуване рішення про примусове видворення з України обґрунтовано невиконанням Позивачем у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а не у зв`язку із несвоєчасним зверненням до органів ДМС для подання документів щодо обміну посвідки на тимчасове проживання.

Щодо доводів Позивача, що на нього мають розповсюджуватись положення статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» забороняється примусово повертати і примусово видворяти іноземців до країн, де: їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або через політичні переконання; їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного чи внутрішнього збройного конфлікту, або систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що рішення про примусове видворення передбачає не обов`язково повернення до країни походження/громадянської приналежності, а й до будь-якої третьої країни, якщо Позивач має побоювання за свою безпеку.

З урахуванням наведених положень статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та встановленого факту порушення Позивачем законодавства про правовий статус іноземців щодо невиконання рішення про примусове повернення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у Відповідача станом на 24 серпня 2023 року були наявні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення.

На підставі вищевикладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24 серпня 2023 року про видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з чим погоджується і колегія суддів.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи громадянина російської федерації ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 272, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк