Справа № 520/11420/23
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 р. Справа № 520/11420/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2023 року, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., м. Харків, повний текст складено 18.09.23 року по справі № 520/11420/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просила суд:

- визнати протиправними та скасувати винесені 31.01.2023 р. Головним управлінням ДПС у Харківській області податкові повідомлення - рішення №0-2038; №0-2038; №0-2038;

- стягнути на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору та 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката за рахунок бюджетних асигнувань Головною управління ДПС України у Харківській області.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідач неправильно визначив об`єкти оподаткування та без будь-яких належних правових підстав здійснив нарахування позивачу податкових зобов`язань, а тому податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0-2038; №0-2038; №0-2038 є необґрунтованими та незаконними, та підлягають скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2023 у справі № 520/11420/23 позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 31.01.2023р. №0-2038; №0-2038; №0-2038.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн. та понесені позивачем витрат на правничу допомогу в розмір 5000 грн.

Відповідач, Головне управління ДПС у Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2023 у справі № 520/11420/23 скасувати, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано приписи ст. 266 Податкового кодексу України. Зазначає, що у разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним). Отже, саме позивач мав право на звернення до контролюючого органу з метою надання відповідних документів та проведення звірки щодо об`єктів оподаткування. Зворотного механізму положеннями ПК України не передбачено. Позивач на звірку до контролюючого органу не зверталася, будь-яких правовстановлюючих документів до податкового органу надано не було. Відтак, при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень рішень Головне управління ДПС у Харківській області керувалось відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідач зазначає, що при формуванні податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік застосована ставка податку відповідно до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з рішенням Харківської міської ради 23 сесія 7 скликання від 28.11.2018 № 1284/18 - будівлі торгівельні. Ставка податку у 2021 році становила 1 % від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на січень відповідного року (6000,00 грн). Таким чином, ставка податку у 2021 році дорівнювала 60,00 гривень.

Крім того, Головне управління ДПС у Харківській області не погоджується з витратами на правову допомогу, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та завищеними.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 , з 01.07.2021 р. є власницею нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 520,4 кв.м.; АДРЕСА_2 , загальною площею 109, 8 кв.м.; АДРЕСА_1 , загальною площею 36,3 кв.м.

31.01.2023 р. Головним управлінням ДПС у Харківській області винесені податкові повідомлення-рішення №0-2038; №0-2038; №0-2038 про визначення ОСОБА_1 сум податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період - 2021 рік.

Податковими повідомленнями-рішеннями від 31.01.2023р. позивачу нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки: №0-2038 в сумі 15612,00 грн. за об`єкт оподаткування за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 520,4 кв.м.; №0-2038 в сумі 3294,00 грн. за об`єкт оподаткування за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 109,8 кв.м.; №0-2038 в сумі 1089,00 грн. за об`єкт оподаткування за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 36,3 кв.м.

Не погодившись з податковими повідомленнями - рішеннями, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючим органом було протиправно розраховано суму податкового зобов`язання позивачу, оскільки відповідач неправомірно та необґрунтовано кваліфікував нежитлову власність позивача у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно за ставкою 1,00% як до будівель торгівлі, а тому нарахування сум податкових зобов`язань є необгрунтовани.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з пп. 266.2.1 п. 266.1 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до пп. 266.3.1 п. 266.1 статті 266 ПК України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до пп. 266.3.2 п. 266.1 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно із абз. 7 пп. 266.7.1 п. 266. 7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Колегія суддів встановила, що позивач є власником нежитлових приміщень, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 520,4 кв.м.; АДРЕСА_2 , загальною площею 109,8 кв.м. та нежитлового приміщення, який розташовано на 1 поверсі в житловому будинку, розташоване за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 36,3 кв.м.

Податковим органом прийняті податкові повідомлення рішення відносно ОСОБА_1 , якими їй визначено суми податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік, виходячи зі ставки 1% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом до відповідного податкового періоду за 1 кв. метр, як до об`єкту нежитлової нерухомості - будівлі торгівельної.

Разом з тим, як зазначив позивач, з твердженнями якого погодився суд першої інстанції, нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 не є будівлями торгівлі, отже ставка, з якої обраховується податок на нерухоме майно у 2021 році складає 0,1 %. Відповідно, за ці об`єкти податок за повний 2021 рік має розраховуватись 6 грн. за 1 кв.м.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пп. 14.1.129-1. п. 14.1 ст. 14 ПК України об`єктами нежитлової нерухомості є будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

У відповідності до пп. 266.5.1 п. 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням міської ради, зокрема.

Ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у спірних правовідносинах визначені рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017 №542/17.

Згідно з п. 5 Додатку до рішення 11 Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 №542/17 "Про місцеві податки і збори у місті Харкові", ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 1) будівлі готельні - 1 відсоток; 2) будівлі офісні - 1 відсоток; 3) будівлі торгівельні - 1 відсоток; 4) гаражі - 0,1 відсотка; 5) будівлі промислові та склади - 0,25 відсотка; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотка; 8) інші будівлі - 0,1 відсотка.

Виходячи зі змісту вказаного рішення, ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 1% застосовується до готельних, офісних, торговельних будівель та будівель для публічних виступів.

Враховуючи, що наданою до матеріалів справи технічною документацією не підтверджується належність нежитлових приміщень позивача до торгівельних будівель, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податковим органом помилково визначено нежитлові приміщення позивача як об`єкт оподаткування податком на нерухоме майно за ставкою 1,00% розміру мінімальної робітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року на 1 квадратний метр бази оподаткування.

Доводи апелянта про невідображення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо цільового призначення нежитлових приміщень позивача, чим останній, з-поміж іншого, обґрунтовує правомірність винесення оскаржуваних рішень, не спростовують обов`язку відповідача за відсутності такої інформації вжити заходів, спрямованих на з`ясування типу (цільового призначення) вказаних приміщень для визначення розміру ставки податку, та не наділяють контролюючий орган правом на власний розсуд, без законного на те обґрунтування, визначати будь-яку ставку податку.

Неприйнятними є і доводи відповідача щодо віднесення спірних приміщень до торгівельних з огляду на види діяльності позивача як фізичної особи підприємця, оскільки види діяльності позивача не можуть впливати на кваліфікацію нежитлової власності позивача у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно та не засвідчують факт здійснення позивачем торгівельної діяльності.

Будь-яких інших доказів на підтвердження наявності підстав для застосування при визначенні ставки податку до об`єкту нерухомого майна (належних позивачу нежитлових приміщень) у розмірі 1% контролюючим органом ані до суду першої, ані апеляційної інстанції не надано.

Доводи апелянта щодо наявності у позивача права на звернення до контролюючого органу з метою надання відповідних документів та проведення звірки щодо об`єктів оподаткування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки звернення до податкового органу є правом, а не обов`язком платника податків.

Колегія суддів зазначає, що у відповідача при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, були відсутні підстави застосовувати ставку у розмірі 1%, враховуючи відсутність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема, типу відповідних об`єктів нерухомості, що є обов`язком в даному випадку. Тобто, податковий орган, маючи законодавчо встановлений вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд.

В даному випадку, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 1% без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив фактично свавільне втручання у майнові права позивача.

Отже, відповідач неправомірно та необґрунтовано визначив нежитлову власність позивача у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно за ставкою 1 % як торгівельних будівель, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про скасування податкових повідомлень-рішень від 31.01.2023 року №0-2038; №0-2038; №0-2038.

В силу ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем не доведено правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють серед іншого, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. При розгляді справи встановлено, що при оспорюваних податкових повідомлень-рішень відповідач діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи та всупереч вимогам чинного законодавства.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно частини першої та третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R(81)7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

На підтвердження факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу ним надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер, договір про надання правової допомоги від 04.03.2021 року № 04/03/21, додаток № 2 до договору, рахунок-фактура від 09.05.2023 року про часткову оплату послуг адвоката в розмірі 5000 грн., платіжне доручення від 09.05.2023 р. про сплату ОСОБА_1 5000 грн. ОСОБА_2 згідно рахунку-фактури від 09.05.2023р. №09/05/23, опис послуг наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. від 10.05.2023 року (а.с. 40-47).

Згідно наданих документів встановлено, що 04.03.2021 між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Тарасенко Дар`яю Юріївною (адвокат/захисник) укладено договір про надання правової допомоги №04/03/21. (а.с. 40-41).

Відповідно до умов зазначеного договору клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги клієнту. Згідно з п. 2.1 вказаного Договору сторони домовились, що правова допомога на виконання цього Договору надається ціною визначеною у Додатках до цього Договору.

Згідно з Додатком 2 від 08.05.2023 р. до Договору № 04/03/21 про надання правової допомоги від 04.02.2021 р., клієнт доручив адвокату представляти інтереси ОСОБА_1 у спорі із ГУ ДПС у Харківській області щодо оскарження податкових повідомлень-рішень №0-2038; №0-2038; №0-2038. Сторони погодили, що гонорар адвоката за відповідні послуги складає 10000 грн., який має бути оплачений в такому порядку: 5000 грн. протягом 10 днів з дня підписання цього Додатку та 5000 грн протягом 5 днів з дня винесення рішення судом першої інстанції (а.с. 42).

Описом послуг, наданих адвокатом від 10.05.2023 р. до договору про надання правничої допомоги №04/03/21 від 04.03.2021, підтверджений погодинний розрахунок вартості послуг адвоката, які отримала ОСОБА_1 . Оплату послуг підтверджено платіжною інструкцією №2PL860753 від 09.05.2023 у розмірі 5000 грн (а.с. 43-44).

Відтак, на думку колегії суддів, позивачем надані всі необхідні документи, якими детально підтверджуються понесені витрати на правничу допомогу, а відповідач помилково послався в апеляційній скарзі на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження витрат на послуги адвоката.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат, дійшов правильного висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо необхідності стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2023 у справі № 520/11420/23 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2023 по справі № 520/11420/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко