Справа № 580/4249/20
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 580/4249/20

адміністративне провадження № К/990/16492/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

cудді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Мацедонської В.Е., Уханенка С.А.

розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін як суд касаційної інстанції адміністративну справу №580/4249/20

за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.04.2021, ухвалене у складі: головуючого судді Руденко А.В., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2021, ухвалену у складі: судді-доповідача Кузьмишиної О.М., суддів Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Державного агентства резерву України (далі -Держрезерв, відповідач) з вимогами: стягнути середній заробіток за час затримки виконання постанови Золотоніського районного суду Черкаської області від 16.06.2006 у справі № 2-а-52/2006 про поновлення на попередній роботі за період з 01.04.2010 по 31.12.2020 у розмірі 1 894 063,54 грн.

2. На обґрунтування позову позивач зазначив, що постановою Золотоніського районного суду Черкаської області від 16.06.2006 у справі №2-а-52/2006 його було поновлено на посаді заступника голови Державного комітету України з державного матеріального резерву - директора Департаменту стратегічного планування, фінансування та бухгалтерського обліку, проте станом на день звернення до суду відповідач, який є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву, наказ про поновлення на роботі не прийняв.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

3. Указом Президента України від 10.06.2005 № 931/2005 ОСОБА_1 призначений заступником голови Державного комітету України з державного матеріального резерву - директором Департаменту стратегічного планування, фінансування та бухгалтерського обліку.

4. Наказом Державного комітету України з державного матеріального резерву від 31.03.2006 № 210-к позивача звільнено з посади заступника голови - директора Департаменту стратегічно планування, фінансування та бухгалтерського обліку у зв`язку із скороченням посади.

5. Постановою Золотоніського міськрайонного суду від 16.06.2006 у справі № 2а-52/200619 визнано нечинним та скасовано наказ Державного комітету України з державного матеріального резерву від 31.03.2006 №210-к про звільнення позивача та поновлено його на попередній роботі.

6. Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області 14.08.2006 видано виконавчий лист про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника голови Державного комітету України з державного матеріального резерву - директора Департаменту стратегічного планування, фінансування та обліку з 31.03.2006, на виконання якого відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби 04.09.2006 відкрито виконавче провадження № 264/6.

7. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби від 20.08.2014 закрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 14.08.2006 №2а-52 у зв`язку з тим, що рішення суду боржником не виконане і його виконання без участі боржника неможливе; направлено подання до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві для вирішення питання щодо притягнення до кримінальної відповідальності винних посадових осіб за невиконання рішення суду.

8. Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30.03.2010 у справі № 2а-2/2010 стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період 01.04.2006 до 30.03.2010 у розмірі 68 064,48 грн.

9. Посилаючись на те, що рішення Золотоніського міськрайонного суду від 16.06.2006 у справі № 2а-52/200619 про поновлення на роботі відповідач так і не виконав, позивач звернувся до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

10. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.04.2021 позов задоволено частково:

- стягнуто з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у справі №2-а-52/200619 від 16.06.2006 про поновлення на посаді за період з 01.07.2020 по 09.04.2021 в сумі 13 301,44 грн.

- позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 01.04.2010 по 30.06.2020 у розмірі 1 880 762,10 грн залишено без розгляду.

11. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про поновлення позивача на роботі на момент звернення позивача до суду залишилося не виконаним, що є підставою для застосування положень статті 236 Кодексу законів про працю України та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

12. Водночас суд першої інстанції уважав, що за юридичною природою середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці».

13. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку можуть бути заявлені у строки, встановлені у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України, - протягом трьох місяців з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

14. Таким чином, суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за період понад три місяці до дня звернення до суду заявлені за межами строку звернення до суду, у зв`язку з чим підлягають залишенню без розгляду, адже поважних причин пропуску зазначеного строку позивач не повідомив.

15. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2021 рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.04.2021 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

16. Суд апеляційної інстанції підтримав позицію суду першої інстанції про те, що з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі позивач до суду міг звернутися у тримісячний строк, установлений частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України.

17. Водночас суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що постановою відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 20.08.2014 №11045750 виконавче провадження з виконання виконавчого листа Золотоніського міськрайонного суду від 14.08.2006 року №2а-52 закінчено у зв`язку з неможливістю його виконання, а відповідно до чинного на той час Закону України «Про виконавче провадження» звершене виконавче провадження» не може бути розпочато знову.

18. Посилаючись на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виконання рішення Золотоніського міськрайонного суду щодо поновлення позивача на посаді закінчено, передбачені законом заходи щодо виконання судового рішення вичерпані, а тому правові підстави для порушення позивачем питання стосовно стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі відсутні.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

19. Від позивача 30.06.2022 до Суду надійшла касаційна скарга, у якій позивач просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.04.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2021 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

20. Ухвалою Суду від 18.07.2022 відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.

21. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Радишевської О.Р., суддів Кашпур О.В., Уханенка С.А.

22. За доводами позивача, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суди попередніх інстанцій застосували частину другу статті 233 та статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) без урахування висновку щодо застосування указаних норм у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, зокрема, від 22 квітня 2021 року в справі № 826/8789/18, від 27 травня 2021 року в справі № 460/52/20, від 30 червня 2021 року в справі № 640/7825/19.

23. Позивач зазначає, у що вказаних судових рішеннях викладеного висновки про те, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника є спором про оплату праці, а тому до таких правовідносин належить застосовувати частину другу статті 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

24. Відповідач правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.

25. У зв`язку з тривалою непрацездатністю судді Кашпур О.В., розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівник секретаріату Касаційного адміністративного суду від 31.01.2024 призначений повторний автоматизований розподіл справи №580/4249/20.

26. За наслідками повторного автоматизованого розподілу касаційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Радишевської О.Р., суддів Мацедонської В.Е., Уханенка С.А.

V. Джерела права та акти їхнього застосування

27. Відповідно до частини першої статті 236 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

28. Частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

29. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

VI. Позиція Верховного Суду

30. Спір у цій справі виник у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду про поновлення на роботі, а касаційна скарга стосується питання строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку, передбаченого статтею 236 КЗпП України, та можливості застосування вказаної статті у випадку закінчення примусового виконання судового рішення про поновлення на роботі в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

31. Так, відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не є спором про оплату праці, а тому відповідні вимоги мають бути заявлені у строки, встановлені у частині першій статті 233 КЗпП України.

32. Визначаючи природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в аспекті застосування статті 233 КЗпП України, якою визначені різні строки звернення до суду з позовами про стягнення заробітної плати та про захист трудових прав, не пов`язаних із оплатою праці, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 зазначила, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. За цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій, має безумовне право на отримання заробітної плати.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України (до внесення до неї змін Законом України від 01.07.2022 №2352-IX), можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право, згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

На підставі системного аналізу наведених положень трудового законодавства Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

33. У постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду не надавала безпосередньої оцінки природі середнього заробітку у разі затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі, адже вказана справа стосувалася, передусім, розмежування середнього заробітку, передбаченого статтею 235 КЗпП України (за вимушений прогул), та статтею 117 КЗпП України (за нездійснення розрахунку при звільненні) для цілей застосування статті 233 КЗпП України.

34. Водночас висновки, викладені у вказаній постанові, свідчать про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) та середній заробіток у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України) мають однакову природу, адже обидві статті гарантують працівникові оплату праці за час, протягом якого він з вини роботодавця не працював: у першому випадку - у зв`язку з незаконним звільненням, у другому - із зволіканням виконання рішення суду про поновлення на роботі.

35. Аналогічний підхід неодноразово підтриманий Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 04.08.2022 у справі № 380/6129/20, від 03.05.2023 у справі № 280/4125/23, від 11.07.2023 у справі № 440/5726/22, від 10.08.2023 у справі № 380/19504/21.

36. Висновок про те, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі є спором про заробітну плату був викладений також у постановах Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 826/8789/18, від 27.05.2021 у справі № 460/52/20, від 30.06.2021 у справі № 640/7825/19, на які посилається позивач як на приклад неправильного застосування статей 233, 236 КЗпП України судами попередніх інстанцій.

37. З урахуванням викладеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що середній заробіток за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі не є заробітною платою, у зв`язку з чим позови з вимогами про його стягнення можуть бути заявлені у строки, встановлені частиною першою статті 233 КЗпП України (три місяці), ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

38. Суд зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати (середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі), які, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, що діяла на час спірних правовідносин і на день звернення позивача до суду), не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

39. Неможливість застосування строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати (відповідно до редакції статті 233 КЗпП України, яка була чинною на момент звернення позивача до суду) свідчить також про помилковість висновків суду апеляційної інстанції про те, що право на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення обмежене періодом, протягом якого відповідне судове рішення може бути виконано примусово.

40. Суд також зазначає, що Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, відповідно до якої для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період (постанови від 08.09.2020 у справі № 810/2837/18, від 21.02.2023 у справі № 380/10648/21).

41. Таким чином, для цілей застосування статті 236 КЗпП України факти пред`явлення рішення суду про поновлення на роботі до примусового виконання та/або припинення його виконання у примусовому порядку (з підстав вичерпання заходів примусового виконання) є нерелевантними.

42. Суд апеляційної інстанції помилково вважав, що із закінченням строку пред`явлення рішення до примусового виконання та/або закінченням виконавчого провадження, як у цьому випадку у зв`язку з неможливістю домогтися виконання судового рішення, воно втрачає свою обов`язковість та/або юридичне значення.

43. Конституція України визначає обов`язковість судового рішення як одну з основних засад судочинства (пункт 9 частини другої статті 129); установлює, що судове рішення є обов`язковим до виконання (друге речення частини першої статті 129-1); покладає на державу обов`язок забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частина друга статті 129-1).

44. Конституційний Суд України зазначав, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); обов`язкове виконання судового рішення є доконечною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та поновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права (правовладдя) та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист [перше речення абзацу восьмого, абзац чотирнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(ІІ)/2019].

45. Отже, нездатність механізмів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», забезпечити реальне виконання судового рішення його обов`язковості не скасовує та не може бути підставою для незастосування інших заходів, покликаних створити умови для реалізації конституційного права кожного на оплату праці і судовий захист, зокрема бути підставою для звільнення роботодавця від обов`язку виплатити особі середній заробіток за увесь час, протягом якого роботодавець ухиляється від виконання судового рішення про поновлення на роботі.

46. Як установили суди попередніх інстанцій, станом на день звернення позивача до суду першої інстанції постанова Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2006 у справі № 2а-52/200619 у частині поновлення позивача на роботі не виконана.

47. Судами попередніх інстанцій також установлено, що за період з 01.04.2006 по 30.03.2010 на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі (постанова Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30.03.2010 у справі № 2а-2/2010).

48. З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, починаючи з 01.04.2010, є обґрунтованими.

49. Щодо розміру середнього заробітку за вказаний період, то Суд зазначає таке.

50. Верховний Суд неодноразово наголошував, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

51. Таким чином, суди зобов`язані викласти у рішенні як спосіб, у який вони обчислили середньоденне грошове забезпечення та середній заробіток за час вимушеного прогулу/затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, так і вихідні дані, необхідні для таких розрахунків.

52. Суд зазначає, що внаслідок неправильного застосування статей 233, 236 КЗпП України суд першої інстанції неправильно визначив період, за який на користь позивача мав бути стягнутий середній заробіток, та не з`ясовував кількості робочих днів у цьому періоді для цілей нарахування середнього заробітку, адже помилково виходив з того, що цей період обмежений трьома місяцями до дня звернення до суду.

53. Суд також зазначає, що, обґрунтовуючи заявлену у позові суму середнього заробітку у розмірі 1 894 063,54 грн, позивач наполягав на необхідності застосування до спірних правовідносин вимог пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100).

54. Суд першої інстанції уважав, що пункт 10 Порядку № 100 до спірних правовідносин застосуванню не підлягає, адже на момент розгляду справи він виключений з указаного Порядку.

55. Так, згідно з абзацом 1 пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

56. Абзацом 2 пункту 10 Порядку №100 передбачено, що, виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

57. Верховний Суд у постанові від 06.07.2023 у справі № 1.380.2019.002126, аналізуючи абзаци 7, 8 пункту 2 у взаємозв`язку з абзацами 1, 2 пункту 10 Порядку №100, дійшов висновку, що у випадку зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадового окладу, обчислення середньої заробітної плати здійснюється виходячи з виплат, передбачених згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

58. Отож після зміни структури заробітної плати та одночасного підвищення посадового окладу розмір виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, для цілей визначення середньоденної заробітної плати не застосовуються. Натомість застосовується розмір виплат, установлений працівникові після відповідних змін.

59. Водночас підвищення посадових окладів, що не поєднане із зміною структури заробітної плати, є підставою для коригування середнього заробітку за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення посадових окладів, який визначається шляхом ділення посадового окладу після підвищення на розмір посадового окладу до такого підвищення.

60. Під зміною структури заробітної плати у контексті спірних правовідносин необхідно розуміти будь-які зміни в оплаті праці державних службовців, унаслідок яких змінюється її складові (обсяг надбавок, заохочувальних і компенсаційних виплат), або їхньої питомої ваги.

61. Правові висновки щодо необхідності застосування пункту 10 Порядку № 100 для цілей обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу (затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі) Верховний Суд також викладав у постановах від 06.08.2019 у справі № 640/4691/18, від 15.04.2020 у справі № 826/15725/17, від 15.10.2020 у справі № 826/17601/14, від 12.08.2020 у справі № 2-а-3279/10/1970, від 11.02.2021 справі № 814/197/15, від 01.06.2021 у справі № 826/17606/14, від 28.10.2020 у справі № 826/17807/14, від 04.03.2021 у справі № 826/17605/14 та інших.

62. Верховний Суд також сформував правову позицію щодо особливостей застосування пункту 10 Порядку № 100 у випадку обчислення середнього заробітку судом після втрати ним чинності (з 12.12.2020 у зв`язку з унесення відповідних змін постановою КМУ від 09.12.2020 № 1213 до Порядку №100).

63. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.01.2023 у справі № 826/17614/14, до 12.12.2020 середній заробіток обчислюється з урахуванням правил, установлених у пункті 10 Порядку №100, тобто з урахуванням коефіцієнта підвищення, водночас з 12.12.2020 правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення відсутні.

64. Визначаючись з розміром середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, суди попередніх інстанцій вказаних особливостей не врахували, унаслідок чого також не перевіряли доводів позивача про збільшення посадового окладу за посадою, та, як наслідок, не встановлювали чи були у спірних правовідносинах підстави для коригування середнього заробітку за правилами, передбаченими пунктом 10 Порядку №100

65. Частиною першою статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

66. Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

67. Відповідно до підпункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

68. З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням вимог процесуального права, що є підставою для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

69. Під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови та установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування, а саме: період невиконання рішення суду про поновлення на роботі та кількість робочих днів у ньому; чи було у періоді, за який позивачеві належить виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, підвищення посадових окладів державних службовців на аналогічній посаді і в контексті цього з`ясувати коефіцієнт підвищення для цілей обчислення середнього заробітку.

70. Керуючись статтями 3, 238, 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ

71. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

72. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.04.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2021 скасувати.

73. Справу №580/4249/20 направити на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.

74. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: В.Е. Мацедонська

С.А. Уханенко