Справа № 300/5257/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/5257/23 пров. № А/857/21961/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Матковської З.М.

суддів- Довгої О.І., Кузьмича С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2023 року у справі №300/5257/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними, (головуючий суддя першої інстанції Шумей М.В., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Івано-Франківськ, дата складання повного тексту рішення- 20.10.2023), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( далі - ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить: визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 у здійсненні виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені у меншому розмірі; стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 недоплачену одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 29 734,93 грн; визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 у виплаті позивачці при звільнені грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як матері, яка має двох і більше дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів щороку; зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку, як матері, яка має двох і більше дітей віком до 15 років за 2017-2021 роки тривалістю 10 календарних днів щороку, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що ВЧ НОМЕР_1 протиправно діяв у здійсненні виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені у меншому розмірі та протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 у виплаті позивачці при звільнені грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як матері, яка має двох і більше дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів щороку.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 у здійсненні виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені у меншому розмірі. Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 недоплачену одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 29 734,93 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачка та відповідач оскаржили його в апеляційному порядку.

Позивачка рішення суду оскаржує в частині відмови в задоволенні позовних вимог, апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що приписи закону жодної вимоги чи обов`язку щодо надання будь-яких документів для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні чинне законодавство не містить. Чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання основної щорічної відпустки та додаткових відпусток, а у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби у роботодавця виникає обов`язок виплати компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, без будь яких додаткових умов. Таким чином відповідачем не виконано встановленого законом обов`язку щодо нарахування та виплати при звільненні позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Безпідставними та взагалі абсурдними є посилання відповідача та суду на необхідність надання будь-якого документу, що підтверджує невикористання одним із батьків за відповідний рік такої відпустки та не отримання компенсації, оскільки чоловік позивачки служить у тій самій військовій частині НОМЕР_1 . Тобто один і той самий відділ у військовій частині здійснює виплату та перевіряє наявність чи відсутність отримання компенсації чи надання відпустки. Отже у відповідача під час звільнення позивача з військової служби була наявна вся достатня інформація про кількість та вік її дітей та факт надання/ненадання її чоловіку спірної відпустки.

Відповідач рішення суду першої інстанції оскаржив його в частині задоволених позовних вимог, на обгрунтування апеляційних вимог зазначає, що відповідачем здійснено одноразову грошову допомогу при звільненні не в повному обсязі, при цьому звертаємо увагу суду, що 03.05.2023 старшим сержантом ОСОБА_1 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 було надано рапорт від 03.05.2023 №1887 у якому позивач просить утримати з її розрахунку при звільненні залишок суми переплати, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.04.2023 №174/нагд в сумі 27190,58 грн. Відтак відповідачем належно нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільнені у розмірі 50% за 14 років календарної служби з урахуванням відрахувань, зазначених в розрахунково-платіжній відомості від 05.07.2023 №87, а тому взагалі не зрозуміла вимога позивачки стосовно доплати одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 29 734,93 грн. (що є сумою відрахування військового збору у розмірі 2 544,35 грн. та утримання 27 190,58 грн. шкоди завданої державі).

Відзив на апеляційну скаргу позивачкою подано не було. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу позивачки, у якому зазначено, що після звернення з рапортом чоловіка позивачки від 20.11.2023 (вх. № 862/1450 від 21.11.2023), командиром військової частини НОМЕР_1 накладена резолюція «Начальнику відділення персоналу до опрацювання». Відділенням персоналу штабу на виконання зазначеної резолюції було відпрацьовано довідку від 30.11.2023 № 862/4519 та передано в фінансово-економічну службу. На підставі вказаної довідки військовою частиною НОМЕР_1 здійснено виплату позивачці компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як матері, яка має двох і більше дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів щороку, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю № 198 від 15.12.2023.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 2008 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом від 05.05.2023 за № 135 командира військової частини НОМЕР_1 старшого сержанта ОСОБА_1 фельдшера медичного пункту, звільнену наказом командира 11 окремої бригади армійської авіації «Херсон» від 05.05.2023 №10-РС з військової служби у запас згідно підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із сімейними обставинами, а з 05 травня 2023 року виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте усі належні позивачці суми при звільненні відповідачем виплачено не було.

Неодноразові звернення позивачки про необхідність виплати її усіх належних сум при звільненні відповідачем проігноровано.

Тому, 12.06.2023 позивачка звернулася із заявою про виплату їй всіх належних сум при звільненні згідно наказу від 05.05.2023 №135, зокрема: одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як особі, яка має двох і більше дітей віком до 15 років за 2017 по 2023 тривалістю 10 календарних днів щороку.

Відповідно до наданого на запит позивача нового грошового атестату від 30.06.2023 відповідачем вказано про виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 169 623,30 грн.

Проте 05.07.2023 військовою частиною НОМЕР_1 було перераховано на картковий рахунок позивача кошти в розмірі 139 888,37 грн. (одноразова допомога при звільненні), що підтверджується випискою з рахунку Приватбанку від 14.07.2023 року.

Таким чином відповідачем не виплачено одноразову грошову допомогу в повному обсязі, а саме не доплачено 29734,93 грн.

Не погодившись з діями відповідача позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було відмовлено у виплаті такої компенсації позивачці, а було запропоновано надати підтверджуючі документи невикористання одним із батьків за відповідний рік такої відпустки та неотримання компенсації. Отже судом встановлено, що відповідач діяв в полі законодавства України та не порушував права та законні інтереси позивачки.

Згідно наказу від 05.05.2023 за №135 та грошового атестату від 30.06.2023 відповідачем вказано про виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 169 623,30 грн., однак перераховано на картковий рахунок позивача кошти в розмірі 139 888,37 грн., що підтверджується випискою по карті позивача з АТКБ «Приватбанк». Отже, відповідач здійснив виплату одноразової грошової допомоги в разі звільнення з військової служби не в повному розмірі.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІI та регулює відносини у цій галузі.

Державні гарантії права на відпустки встановлює Закон України «Про відпустки», визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Стаття 4 Закону України «Про відпустки» визначає наступні види відпусток:

1) щорічні відпустки:

- основна відпустка (стаття 6 цього Закону);

- додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);

- додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);

- інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням ;

3) творча відпустка;

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях;

4) соціальні відпустки:

- відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами;

- відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- відпустка у зв`язку з усиновленням дитини;

- додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи;

- відпустка при народженні дитини;

5) відпустки без збереження заробітної плати.

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

Згідно з статтею 76 Кодексу законів про працю України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; за особливий характер праці; в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України.

Згідно ст. 19 Закону України «Про відпустки», одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Згідно ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно зі статтями 19 Закону України від 15.11.96 № 504/96-ВР «Про відпустки» та ст. 182 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП).

Якщо працівник, який має право на соціальну відпустку, з якихось причин не скористався цим правом у році досягнення дитиною певного віку або ж за кілька попередніх років, він має право використати цю відпустку, і в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні таких відпусток (стаття 24 Закону № 504).

При цьому, з огляду на норми статті 19 Закону № 504, що набрали чинності з 09.05.2021, така грошова компенсація, з цієї дати, виплачується у разі підтвердження, що інший з батьків не скористався правом на додаткову соціальну відпустку та не отримав компенсацію за відповідний період.

Законодавством не визначено конкретного переліку документів, що підтверджують, що один з батьків не скористався правом на додаткову соціальну відпустку та не отримав компенсацію за неї в поточному році.

Тому, на у думку Міністерства економіки, що викладена в листі від 09.12.2021 р. № 4712-06/57931-07, роботодавцю може бути надано будь-який документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується, що іншому з батьків дітей така соціальна відпустка не надавалася, компенсація за неї не виплачувалася.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, що відповідачем здійснено виплату позивачці компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як матері, яка має двох і більше дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів щороку, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю № 198 від 15.12.2023, даний розрахунок знаходиться в матеріалах справи.

З метою ефективного захисту позивачки суд апеляційної інстанції вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачці щорічної додаткової відпустки як матері, яка має двох і більше дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів щороку у період з 2017-2021 роки.

Щодо протиправних дій військової частини НОМЕР_1 у здійсненні виплати позивачці одноразової грошової допомоги при звільненні у меншому розмірі то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більш.

Окрім цього Порядок та умови нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби регулюється розділом XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260).

Згідно наказу від 05.05.2023 за №135 та грошового атестату від 30.06.2023 відповідачем вказано про виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 169 623,30 грн., однак перераховано на картковий рахунок позивача кошти в розмірі 139 888,37 грн., що підтверджується випискою по карті позивача з АТКБ «Приватбанк».

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач здійснив виплату одноразової грошової допомоги в разі звільнення з військової служби не в повному розмірі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду оскільки згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_2 06.04.2023 №174/нагд була встановлена переплата грошового забезпечення у період з 01.02.2022 по 31.12.2022. Згідно наказу у старшого сержанта ОСОБА_1 переплата грошового забезпечення склала 29190,58 грн.

Згідно рапорту позивачки від 03.05.2023 вона просила утримати з її розрахунку при звільненні залишок суми переплати згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.04.2023 « 174/нагд в сумі 27190,58.

Отже підстав для стягнення суми яку вважає позивачка не доплаченою у суду підстав немає оскільки ця сума була утримана за рапортом позивачки як залишок суми переплати.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, а також допустився помилки в частині застосування норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2023 року у справі №300/5257/23 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у виплаті позивачці при звільнені грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як матері, яка має двох і більше дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів щороку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. І. Довга
С. М. Кузьмич