Справа № 520/4553/19
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2024-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 р.Справа № 520/4553/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Юрченко Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.07.2023 (суддя Панов М.М.; м. Харків) по справі № 520/4553/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби в Харківській області (далі по тексту ГУДПС в Харківській області), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 05.02.2019 №Ф-10550-57 в розмірі 18276,72 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та такою, що прийнята всупереч нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 по справі № 520/4553/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про визнання протиправною та скасування вимоги - залишено без задоволення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 по справі № 520/4553/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 по справі №520/4553/19 скасовано. Прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 05.02.2019 №Ф-10550-57 про сплату заборгованості в сумі 18276 (вісімнадцять тисяч двісті сімдесят шість) гривень 72 копійки.

Постановою Верховного Суду від 13.04.2023 по справі № 520/4553/19 касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 скасовано, а справу №520/4553/19 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.07.2023 по справі № 520/4553/19 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46, ) про визнання протиправною та скасування вимоги - задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 05.02.2019 №Ф-10550-57 в розмірі 18276,72 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Харківській області ().

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.07.2023 по справі № 520/4553/19 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з викладених підстав, вказує, що судом не було враховано, що єдиний внесок у сумі 15819,54 грн., а саме за 2017 рік в сумі 8448,00 грн., за січень-вересень 2018 року у сумі 7371,54 грн. нарахований за період, коли позивач не мала статусу найманого працівника. За вказаний період за ОСОБА_1 єдиний внесок не сплачувався. Відтак, вважає спірну податкову вимогу правомірною та такою, що не підлягає скасуванню.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності виконавчим комітетом Харківської міської ради 06.12.2004, номер запису про державну реєстрацію 2 006977.

З 01.01.2008 позивач зареєстрована платником єдиного соціального внеску за реєстраційним номером серія Д №286674, як фізична особа - підприємець, яка сплачує єдиний внесок від суми доходу, отриманого від цієї діяльності.

05.02.2019 контролюючим органом було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10550-57, якою визначено, що станом на 05.02.2019 заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить 18276,72 грн..

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач подала до Головного управління ДФС у Харківській області відповідну скаргу, за результатом розгляду якої листом №6437/ФОП/20-40-56-07-20 від 14.03.2019 її повідомлено, що у контролюючого органу відсутні підстави для коригування на зменшення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в інтегрованій картці платника. Додатково роз`яснено право оскарження спірної вимоги до органу доходів і зборів вищого рівня.

Крім того, з 03.09.2018 на підставі наказу ХЗОШ №56 від 28.08.2018 №50-12 позивач працює в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №56 Харківської міської ради Харківської області на посаді вчителя трудового навчання.

Згідно з ідентифікаційними даними, стан платника податків (позивача) 11, припинено з 06.03.2019, але не знято з обліку.

Вважаючи прийняту відповідачем вимогу про сплату богу (недоїмки) протиправною, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваної вимоги.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі по тексту Закон №2464).

Так, за змістом статті 1 цього Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 та 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску.

Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до пп.14.1.226п.14.1ст.14 Податкового кодексу України відноситься фізична особа-підприємець), задля досягнення вищевказаної мети законодавчого запровадження збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Законом №2464-VIвстановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх господарської діяльності.

Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета законодавчого запровадження збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, що перебувають на обліку в органах ДФС як фізичні особи-підприємці, однак, підприємницьку діяльність не здійснюють і доходи від неї не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справа №160/3114/19, від 04 грудня 2019 року справа №440/2149/19, від 23 січня 2020 року справа №480/4656/18, від 17 серпня 2020 року справа №140/1679/19.

Так, 05.02.2019 контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10550-57, якою визначено, що станом на 05.02.2019 заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить 18276,72 грн..

Судовим розглядом встановлено, що розрахункову суму єдиного внеску за 2017 рік позивачу нараховано 19.02.2018, за І квартал 2018 року - 19.04.2018, за ІІ квартал 2018 року - 19.07.2018, за ІІІ квартал 2018 року - 19.10.2018. Суми заборгованості позивача по сплаті єдиного внеску здійснено на підставі облікових даних інформаційної системи ГУ ДФС у Полтавській області.

При цьому, як вбачається з матеріалів, з 03.09.2018 позивач працює в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 56 Харківської міської ради Харківської області на посаді вчителя трудового навчання, що підтверджується довідкою № 01-26/58 від 25.03.2019, копія якої знаходиться в матеріалах справи.

Тобто, в період з вересня 2018 року Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 56 Харківської міської ради Харківської області сплачувала страхові внески за позивача.

Колегія суддів зазначає, що для підтвердження вказаних фактів позивач звернувся до Управління освіти адміністрації Салтівського району ХМР із запитом про надання відомостей стосовно перебування позивача у трудових відносинах та чи сплачувався за цей строк ЄСВ у встановленому законодавством розмірі.

Як вбачається з відповіді Управління освіти адміністрації Салтівського району ХМР на адвокатський запит, позивач прийнятий на роботу 03.09.2018 згідно з наказом №52-К від 28.08.2018 та продовжує працювати по теперішній час. За весь час роботи позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата, з якої сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне страхування у розмірах, визначених законодавством.

Крім того, позивачем до позовної заяви додано копію довідки про складові доходів ОСОБА_1 від 01.06.2023 №133 за період з вересня 2018 року по грудень 2019 року, копію довідки про складові доходів ОСОБА_1 від 01.06.2023 №134 за період з січня 2020 року по грудень 2021 року, копію довідки про складові її доходів від 01.06.2023 №135 за період з січня 2022 року по червень 2023 року.

Однак, податковий орган, визнаючи сплату позивачем єдиного соціального внеску за 2017 - ІІІ квартал 2018 р.р. (період, за який відповідачем нарахована заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску), не врахував цю обставину при прийнятті спірної вимоги, що свідчить про необґрунтованість нарахованої відповідачем позивачу суми єдиного соціального внеску.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 06.02.2018 у справі 826/15139/16, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, вирішувати питання, які належать до його компетенції, усувати необґрунтованість оскаржуваного рішення в ході судового розгляду.

Враховуючи те, що при нарахуванні грошового зобов`язання зі сплати єдиного соціального внеску відповідач не врахував спірний період, описаний вище, а суд позбавлений можливості визначити таку суму, враховуючи правову природу податкової вимоги, колегія суддів приходить до висновку про доцільність скасування повністю податкової вимоги.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оспорюваної вимоги повністю не через відсутність у позивача податкового обов`язку зі сплати єдиного внеску, а через неправильний розрахунок контролюючим органом суми податкового зобов`язання, оскільки в протилежному випадку буде мати місце порушення конституційної вимоги про сплату кожним податків і зборів в порядку і розмірах, встановлених Законом (стаття 67 Конституції України).

Така позиція відповідає висновкам Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеним у постанові від 07.12.2021 у справі № 804/4416/16, від 05.02.2021 у справі № 826/16051/16 та у постанові від 06.02.2018 у справі № 826/15139/16.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) 05.02.2019 №Ф-10550-57 в розмірі 18276,72 грн., відтак, і задоволення позову.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.07.2023 по справі № 520/4553/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 01.02.2024 року