Справа № 160/29847/23
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Златіна Станіслава Вікторовича
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової грошової винагороди в розмірі 100000 гривень на місяць за періоди з 21.07.2023 по 05.10.2023, з 18.10.2023 по 08.11.2023 відповідно до Постанови КМУ №168 від 28.02.2022.
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову грошову винагороду в розмірі 100000 гривень на місяць за періоди з 21.07.2023 по 05.10.2023, з 18.10.2023 по 08.11.2023;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 1112 від 20.10.2023р.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачем протиправно не було виплачено додаткову винагороду в розмірі 100 000 грн. в розрахунку на місяць, передбачену постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2022р. № 168, за періоди стаціонарного лікування з 21.07.2023 по 05.10.2023, з 18.10.2023 по 08.11.2023р. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду. Оскажуваний наказ відповідача є протиправним, оскільки позивач військову частину не залишав самовільно.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2023р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 надати інформацію чи надавались ОСОБА_1 відпустки за рішенням ВЛК 21.07.2023р., 05.10.2023р., чи виплачувалась додаткова грошова винагорода позивачу відповідно до постанови КМ України від 28.02.2022 року № 168, інформацію про дату отримання рапорту позивача про направлення на проходження ВЛК, інформацію про розгляд рапорту позивача про направлення на проходження ВЛК.
22.12.2023р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позову та зазначив наступне.
Позивач перебував у відпустці за висновками ВЛК в період з 25.07.2023 по 23.08.2023 та 05.09.2023 по 05.10.2023 р. Зазначені відомості підтверджуються відповідними витягами з наказів, що додаються до цього відзиву.
Додаткова винагорода відповідно до вимог постанови КМУ від 28.02.2023 р. №168 виплачувалась позивачеві до 20.10.2023 року. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №1112 від 20.10.2023 виплату усіх видів грошового забезпечення ОСОБА_2 призупинено в зв`язку з самовільним залишенням військової частини.
Зазначає, що оскільки інформації про наявність вироку суду у зазначеному кримінальному провадженні або постанови про закриття кримінального провадження до командування Військової частини НОМЕР_1 до цього часу не надходило, підстави поновлення виплати грошового забезпечення позивачеві так як і підстави задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової грошової винагороди в розмірі 100000 грн. на місяць за періоди з 21.07.2023 по 05.10.2023, з 18.10.2023 по 08.11.2023 відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову грошову винагороду в розмірі 100000 гривень на місяць за періоди з 21.07.2023 по 05.10.2023, з 18.10.2023 по 08.1 1.2023р. на цей час відсутні.
26.12.2023р. від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивачем вказано, що посилання відповідача на те, що позивач нібито самовільно залишив військову частину спростовуються доданими документами, оскільки позивач відбув на лікування за направленнями з військової частини-відповідача та з госпіталю. До того ж наказ про призупинення військової служби датований 08.12.2023, а усі заявлені позовні вимоги стосуються періоду до цієї календарної дати. Крім того, позивач у відповіді на відзив просив залишити позов в частини позовних вимог без розгляду та збільшив позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 1112 від 20.10.2023р.
01.01.2024р. від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких вказано, що відповідач посилається виключно на електронне направлення від сімейного лікаря, але чомусь залишає поза увагою ще ДВА направлення: перше - яке видала військова частина НОМЕР_1 , де визнає необхідність стаціонарного лікування, друге - де госпіталь (в/ч НОМЕР_2 ) перенаправляє позивача на стаціонарне лікування без визначення конкретного лікувального закладу, лише пропонуючи (як варіант) лікарні у місті Запоріжжі. Також відповідач називає неналежну та некваліфіковану медичну допомогу у медпункті військової частини "курсом амбулаторного лікування" (з усією повагою до працівників медичної служби, але в її межах були відсутні як профільні фахівці, так і необхідні препарати для надання спеціалізованої медичної допомоги, а лікування знеболювальними та жарознижуючими препаратами навряд чи було ефективним з огляду на погіршення стану здоров`я позивача та потребу саме в стаціонарному лікуванні). Відповідач замовчує і той факт, що після лікування позивач 23.11.2023 прибув до військової частини, пробув там до 08.12.2023 (коли був виданий наказ про призупинення військової служби та наказано покинути розташування військової частини), виконував службові обов`язки, зокрема, незважаючи на стан здоров`я, направлявся на господарські роботи, які потребували значних фізичних навантажень.
Щодо посилання на неповідомлення про вибуття на лікування, то такі документи надавалися як поштою, так і на стройову частину уповноваженій особі в електронному вигляді, відомостей про офіційну електронну адресу військової частини позивач не мав. Також зазначаємо, що безпосередній командир позивача був обізнаний як про захворювання позивача, так і про його лікування, так і про наявність направлень на стаціонарне лікування, так і про вибуття на лікування. Наголошує, що усі періоди, за які заявлені позовні вимоги, стосуються правовідносин, які існувати до моменту призупинення військової служби з позивачем.
01.01.2023р. від представника відповідача надійшло до суду заперечення на відзив, які за своєю суттю стосуються питання самовільного залишення позивачем військової частини.
Ухвалою суду від 29.01.2024 року залишено без розгляду позовну заяву в частині наступних заявлених позивачем позовних вимог:
визнати протиправною бездіяльність відповідача додо невидачі позивачу направлення на проходження військово-лікарської комісії;
зобов`язати відповідача видати позивачу направлення на проходження військово-лікарської комісії.
Ухвалою суду від 01.02.2024 року прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог від 26.12.2023 року.
Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд встановив наступні обставини.
Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки обставин травми (поранення, контузії, каліцтва) від 03.07.2023р. № 49 солдат ОСОБА_1 28.06.2023р. отримав вибухову травму, закрито черепно-мозкову травму, струс головного мозку під час виконання бойових завдань у складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 в районі АДРЕСА_1 .
Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 0152823 позивача направлено на стаціонарне лікування 18.07.2023р., дата надходження до стаціонару - 21.07.2023р., дата виписки 24.07.2023р.
Відповідно до довідки ВЛК від 24.07.2023р. №8861 ОСОБА_1 на підставі ст..56 графи ІІ Розкладу хвороб потребує відпустки за станом здоров`я на 30 (тридцять) календарних днів.
Відповідно до витягу з наказу від 25.07.2023р. № 206 ОСОБА_1 у період з 25.07.2023р. по 23.08.2023р. перебував у відпустці за висновком ВЛК.
Відповідно до витягу з наказу від 23.08.2023р. № 235 ОСОБА_1 вважається таким, що прибув з відпустки та залучений до виконання бойових та спеціальних завдань у складі діючих військ Сил оборони держави ОУВ «Запоріжжя».
Відповідно до довідки ВЛК від 01.09.2023р. №9712 проведено медичний огляд позивача військово-лікарською комісією при військовій частині НОМЕР_2 та на підставі ст..65 графи ІІ Розкладу хвороб потребує відпустки за станом здоров`я на 30 (тридцять) календарних днів.
Відповідно до витягу з наказу від 05.09.2023р. № 248 ОСОБА_1 вважається таким, що вибув з 05.09.2023р. по 05.10.2023р., 30 діб у відпустку за висновком ВЛК та 1 добу на дорогу до місця проведення відпустки та назад.
Відповідно до витягу із наказу від 05.10.2023р. № 278 ОСОБА_1 вважається таким, що прибув з відпустки та залучений до виконання бойових та спеціальних завдань у складі діючих військ Сил оборони держави ОУВ «Запоріжжя».
В матеріалах справи містяться направлення від 08.10.2023р. за № 599, від 10.10.2023р. № 4810 позивача на консультацію лікарів, стаціонарне лікування.
Згідно виписки із медичної карти денного стаціонарного хворого № 4318 ОСОБА_1 у період з 18.10.2023р. по 08.11.2023р. перебував на денному стаціонарному лікуванні.
Відповідно до наказу від 20.10.2023р. №1112 призначено службове розслідування відносно позивача за фактом самовільного залишення частини 20.10.2023р. та призупинено виплату усіх видів грошового забезпечення та додаткової винагороди ОСОБА_1
09.11.2023р. позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , в якому просив нарахувати та виплатити грошову винагороду в розмірі 100000 грн. пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці в період з 21.07.2023р. по 05.10.2023р., з 18.10.2023р. по 08.11.2023р. Матеріали справи містять докази направлення вказаного рапорту разом з доданими до нього документами відповідачу та згідно трекінгу «Укрпошта» лист отримано 17.11.2023р.
Відповіді на вищенаведений рапорт позивача від 09.11.2023р. матеріали справи не містять.
Позивач вказує, що відповідачем протиправно не було виплачено збільшену додаткову винагороду в розмірі 100000 гривень на місяць за періоди з 21.07.2023 по 05.10.2023, з 18.10.2023 по 08.11.2023, що й стало підставою для звернення до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та спірним правовідносинам сторін, суд враховує таке.
Частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон України №2232-ХІІ) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991№ 2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з п. 1 ст. 9 Закону України №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктами 2 - 4 цієї правової норми встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).
Відповідно до пункту 17 Порядку № 260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 в Україні введено воєнний стан, який триває до сьогодні.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 року прийнята Постанова "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану №168" (далі - Постанова № 168).
Пунктом 1 постанови № 168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 5 постанови № 168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування і застосовується з 24.02.2022 року.
01 квітня 2022 року до постанови № 168 постановою Кабінету Міністрів України №400 внесено зміни, згідно з якими до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у пункті 1, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Отже до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Таким чином, додаткова винагорода в розмірі 100000 грн. виплачується військовослужбовцям, зокрема, тим, які у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
При цьому, суд зауважує, що для виплати додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, на період дії воєнного стану, немає обов`язкової умови щодо безперервного перебування особи на стаціонарному лікуванні.
Тобто, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за медичними показниками отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі 100000 гривень.
Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення під час захисту Батьківщини. Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини.
Як встановлено судом, позивач у періоди:
з 21.07.2023р. по 24.07.2023р. перебував на стаціонарному лікуванні;
з 25.07.2023р. по 23.08.2023р. перебував у відпустці за висновком ВЛК;
з 05.09.2023р. по 05.10.2023р. - перебував у відпустці за висновком ВЛК;
з 18.10.2023р. по 08.11.2023р. перебував на денному стаціонарному лікуванні.
Доказів виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди в розмірі 100 000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" матеріали справи не містять.
Відтак, позивач має право на отримання додаткової винагороди у збільшеному розмірі із розрахунку 100000 грн. на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні та в період відпустки за висновком ВЛК.
Щодо позовної вимоги - визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 1112 від 20.10.2023р.
Оскаржуваним наказом наказано провести службове розслідування стосовно факту самовільного залишення військової частини 20.10.2023 року в умовах воєнного стану, а також ступеня вини позивача чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення; доручено проведення службового розслідування заступнику командира; зобов`язати провести службове розслідування в термін до 19.11.2023 року; начальнику фінансово-економічної служби головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 до особливого розпорядження призупинити виплату усіх видів грошового забезпечення та додаткової винагороди позивачу.
Насамперед суд зазначає, що предметом судового розгляду в межах даної справи є правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного наказу.
Також не є предметом доказування у справі обставини вчинення/невчинення адміністративних чи кримінальних правопорушень сторонами у справі.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.
Відповідно до положень Закону України "Про Збройні Сили України" від 06.12.1991 №1934-XII організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про затвердження Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут), надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.
Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах
Відповідно до вимог ст.26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності
Частиною 4 статті 24 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Частиною 1 статті 40 Закону №2232-ХІІ визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
При цьому, згідно з положеннями ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).
Згідно з вимогами п.15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Як встановлено судом в ході судового розгляду та підтверджено матеріалами справи, з прийняттям 20.10.2023 року оскаржуваного наказу позивачу призупинено виплату усіх видів грошового забезпечення та додаткової винагороди.
Однак, в силу вимог ст.24 Закону №2232-XII саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину.
За відсутності факту внесення інформації у ЄРДР про самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати військовослужбовцю грошового забезпечення.
Отже, позбавляючи оскаржуваним наказом позивача всіх видів забезпечення 20.10.2023, відповідачем порушено положення ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII та Порядку №260.
Більше того, суд зауважує, що спірний наказ прийнято до проведення службового розслідування з приводу можливого самовільного залишення позивачем військової частини; наказ командира військової частини НОМЕР_1 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення частини 20.10.2023 року молодшим сержантом ОСОБА_1 » датовано 02.11.2023 року за № 1156.
Одночасно суд зазначає, що оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню лише в частині пункту 4 наступного змісту: начальнику фінансово-економічної служби головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 до особливого розпорядження призупинити виплату усіх видів грошового забезпечення та додаткової винагороди молодшому сержанту ОСОБА_1 .
В іншій частині оскаржуваний наказ прийнято правомірно в т.ч. і з урахуванням статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та без порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки саме по-собі призначення службового розслідування не порушує права позивача.
Таким чином, дана позовна вимоги підлягає частковому задоволенню.
У відповідності до п.10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення у адміністративній справі» скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.
За вказаних обставин скасований наказ відповідача в частині, яка скасована судом не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.
Згідно з положеннями ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Згідно п.15 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які: самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Позивач не оскаржує у даній справі наказ відповідача від 09.12.2023 року № 343 (по стройовій частині), яким внесені зміни до пункту 2 наказу відповідача (по стройовій частині) від 08.12.2023 року № 342 та наказ відповідача по стройовій частині) від 08.12.2023 року № 342, а тому останні є чинними та породжують правові наслідки.
Оскільки військовослужбовцям, військову службу яким призупинено, виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються в сили прямої вказівки закону України, а до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які: самовільно залишили військові частини, - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника), то відповідач зобов`язаний виплатити додаткове грошове забезпечення позивачу у збільшеному розмірі із розрахунку 100000 грн. на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні та в період відпустки за висновком ВЛК до дати 30.09.2023 року включно.
За вказаним обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Під час ухвалення рішення суд вирішує питання судових витрат.
У зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , і.к. НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової грошової винагороди в розмірі 100000 гривень відповідно до Постанови КМУ №168 від 28.02.2022 пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці в період з 21.07.2023р. по 24.07.2023р., з 25.07.2023р. по 23.08.2023р., з 05.09.2023р. по 30.09.2023р.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу додаткову грошову винагороду в розмірі 100000 гривень пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці в період з 21.07.2023р. по 24.07.2023р., з 25.07.2023р. по 23.08.2023р., з 05.09.2023р. по 30.09.2023р.
Визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.10.2023 року № 1112 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини 20.10.2023 року молодшим сержантом ОСОБА_1 » наступного змісту: начальнику фінансово-економічної служби головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 до особливого розпорядження призупинити виплату усіх видів грошового забезпечення та додаткової винагороди молодшому сержанту ОСОБА_1 .
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Златін