Справа № 140/9057/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 140/9057/23 пров. № А/857/19997/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року у справі № 140/9057/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити дії-

суддя у І інстанції Плахтій Н.Б.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце винесення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач) в якому просив:

-визнати протиправним дії Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні з військової служби.

-зобов`язати Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 18.08.2018 по 15.03.2023 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно із витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.08.2018 №203 позивача виключено зі списків особового складу, однак під час проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 за період з 01.01.2016 по 17.08.2018 йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення відповідно до чинного законодавства України.

Рішеннями Волинського окружного адміністративного суду у справах №140/8269/21, № 140/4556/22 було визнано неправомірними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 17.08.2018 та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за періоді з 01.01.2016 по 28.02.2018, зі встановленням базового місяця січень 2008 року та з 01.03.2018 по 17.08.2018 із застосуванням базового місяця березень 2018 року з урахуванням абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Позивач зазначає, що належні суми індексації грошового забезпечення виплачені: за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 в сумі 40010,42 грн лише 20.04.2022; за період 01.01.2016 по 28.02.2018 в сумі 42360,43 грн (доплата) лише 23.02.2023; за період 01.03.2018 по 17.08.2018 в сумі 20714,16 грн було здійснено виплату заборгованих коштів індексації грошового забезпечення 16.03.2023. При цьому не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнуто з Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 31108,45 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог, покликається на те, що спірні правовідносини які виникли між позивачем та відповідачем регулюються не КЗпП України а спеціальним законодавством у сфері соціального захисту військовослужбовців, отже порядок встановлений КЗпП України, відносно оплати праці та відповідальності за порушення цього порядку, до даних правовідносин не застосовується.

Крім того вказує, що передбачений ч.1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП

При цьому, звертає увагу суду, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законом для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Скаржник зазначає, що законодавство про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

За таких обставин, апелянт вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівником сум, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 , правонаступником якого є Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в період з 05.11.2005 по 17.08.2018, що підтверджується витягом з послужного списку.

Згідно із посвідченням серії НОМЕР_1 від 28.02.2006 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) від 17.08.2018 №203, майора ОСОБА_1 звільненого наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_6 » від 21.06.2018 №145 у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 17.08.2018.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 у справі №140/8269/21 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково: визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови позивачу нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018; зобов`язано відповідача здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 у справі №140/4556/22, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2023, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково: визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нездійснення перерахунку раніше виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року та з 01.03.2018 по 17.08.2018 із застосуванням базового місяця березень 2018 року з урахуванням абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку № 1078; зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року та з 01.03.2018 по 17.08.2018 із застосуванням базового місяця березень 2018 року з урахуванням абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку №1078.

У відповідь на запит позивача щодо здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, Волинський ОТЦК та СП листом від 26.04.2023 №ВФЗ/508 повідомив, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 у справі №140/8269/21 та від 05.09.2022 №140/4556/22 виконано повністю та здійснено розрахунок на суму 40619,72 грн 19.04.2022 та 64035,12 грн 14.03.2023.

На виконання рішень Волинського окружного адміністративного суду у справах №140/8269/21 та №140/4556/22 відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 103085,01 грн (40010,42 + 42630,43 + 20714,16).

Вказані обставини підтверджуються також платіжними інструкціями від 19.04.2022 №916, яку проведено банком 20.04.2022, від 21.02.2023 №594, яку проведено банком 23.02.2023, від 14.03.2023 №1223, яку проведено банком 16.03.2023, та розрахунково-платіжними відомостями, згідно з якими позивачу в квітні 2022 року нараховано 40619,72 грн. та виплачено 40010,42 грн., в лютому 2023 року 43005,51 грн.. та 42630,43 грн відповідно, в березні 2023 року 21029,61 грн та 20714,16 грн відповідно.

Вищевказані обставини встановлені матеріалами справи та не заперечуються сторонами по справі.

Позивач, вважаючи протиправним несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернулася до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 17.08.2018, тоді як остаточний розрахунок з ним було проведено лише 14.03.2023.

Отже суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні всі належні йому суми.

За встановлених обставин справи суд першої інстанції вказав, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Також, суд дійшов висновку, що справедливим пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 31108,45 грн (31,12% від 99962,90 грн).

Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», далі - Закон №2352-ІХ), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців у випадках передбачених статтею 117 КЗпП України.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП України.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Отже, різниця одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Не проведення з вини відповідача такої виплати у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2020 року справа № 809/698/16, від 09 липня 2020 року справа № 320/6659/18.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 у справі №140/8269/21 позов ОСОБА_1 до Волинського ОТЦК та СП про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково: визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови позивачу нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018; зобов`язано відповідача здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Також, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 у справі №140/4556/22, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2023, позов ОСОБА_1 до Волинського ОТЦК та СП про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково: визнано протиправними дії Волинського ОТЦК та СП щодо нездійснення перерахунку раніше виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року та з 01.03.2018 по 17.08.2018 із застосуванням базового місяця березень 2018 року з урахуванням абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку № 1078; зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року та з 01.03.2018 по 17.08.2018 із застосуванням базового місяця березень 2018 року з урахуванням абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку №1078.

На виконання рішень Волинського окружного адміністративного суду у справах №140/8269/21 та №140/4556/22 відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 103085,01 грн (40010,42 + 42630,43 + 20714,16).

Вказані обставини підтверджуються також платіжними інструкціями від 19.04.2022 №916, яку проведено банком 20.04.2022, від 21.02.2023 №594, яку проведено банком 23.02.2023, від 14.03.2023 №1223, яку проведено банком 16.03.2023, та розрахунково-платіжними відомостями, згідно з якими позивачу в квітні 2022 року нараховано 40619,72 грн. та виплачено 40010,42 грн., в лютому 2023 року 43005,51 грн. та 42630,43 грн. відповідно, в березні 2023 року 21029,61 грн та 20714,16 грн відповідно.

Оскільки, повний розрахунок з позивачем проведено 16.03.2023, а не у день її звільнення з військової служби, а тому ОСОБА_1 , відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»), має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Крім цього, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справа № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19.

Так, за встановлених обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні питання про стягнення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно врахувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, принцип співмірності з врахуванням розміру заборгованості.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що при визначенні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, такий розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, виходячи з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата (п. 7 Наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»).

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що грошове забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням (червень-липень 2018 року, 61 календарні дні) становить 32960,46 грн., тобто середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 540,34 грн. (32960.46/61).

Період затримки фактичного розрахунку становить 181 дні. Оскільки, враховуючи внесені у ст. 117 КЗпП України зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022), Волинський ОТЦК та СП повинний виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 18.08.2018 (наступний день після звільнення з військової служби) по 14.02.2019.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.

Отже, сума середнього грошового забезпечення становить 97801,54 грн. (540,34 грн. х 181 дні).

Слід зазначити, що судом першої інстанції було не вірно враховано для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суму що були виплачені позивачу при звільненні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішень Волинського окружного адміністративного суду у справах №140/8269/21 та №140/4556/22 ОСОБА_1 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 103085,01 грн (40010,42 + 42630,43 + 20714,16).

Тобто, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 103085,01 грн. (індексація грошового забезпечення) / 97801,54 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) = 1,054%.

Отже, сума яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості становить: 540,34 грн. (середня заробітна плата за один день) * 1,054% * 181 (дні затримки розрахунку)) = 103082,82 грн.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 2340/3023/18, згідно якої, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Однак варто додати, що зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16.

При вирішенні даної справи, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції не в повній мірі застосував принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Відтак, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, апеляційний суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 10308 грн. 28 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, із врахуванням вищевикладеного.

Відповідно до частини 1статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

За наведених обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись 308, 311, 315, 317, 321, 322,325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року у справі №140/9057/23 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (вул. Теремнівська, 85а, м. Луцьк, Волинська область, 43008, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10308 грн. (десять тисяч триста вісім) 28 коп..

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 01 лютого 2024 року