Справа № 520/20848/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 р. Справа № 520/20848/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2023, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 02.10.23 по справі № 520/20848/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної судової адміністрації України , Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області за участю третьої особи Державної казначейської служби України

про визнання протиправними дій суб"єкта владних повноважень, спонукання до оплати часу праці публічного службовця у належному розмірі,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації (далі ДСА України, перший відповідач), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області (далі ТУ ДСА в Харківській області, другий відповідач), третя особа Державна казначейська служба (далі ДКС України), у якому просила суд:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги судді за період з 01 січня 2021 року по 31 липня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн;

- стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 суми недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою за період з 01 січня 2021 року по 31 липня 2023 року в розмірі 587 829 грн (п`ятсот вісімдесят сім тисяч вісімсот двадцять дев`ять) грн, з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині зобов`язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про протиправність дій першого відповідача щодо здійснення розрахунку суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги судді за період з 01 січня 2021 року по 31 липня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн, передбаченого статтею 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», оскільки внаслідок такого нарахування розмір отриманих ОСОБА_1 спірних виплат не відповідає частині 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII), відповідно до якої базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного, тобто 2270 грн у 2021 році, 2481 грн у 2022 році, 2684 грн у 2023 році, а не 2102 грн.

Звернула увагу, що Верховним Судом у постановах від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21 та від 30.11.2021 у справі № 360/503/21 зазначено, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 грн) є неправомірним.

Просила врахувати, що ТУ ДСА в Харківській області, як розпорядник бюджетних коштів, мав першочергово забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету на 2021-2023 роки, однак цього не зробив через помилкове застосування до спірних правовідносин приписів ст. 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та через відсутність відповідних бюджетних призначень з боку ДСА України, що має бути з`ясовано під час судового розгляду.

Щодо обрання в якості належного відповідача за позовною вимогою про стягнення спірних коштів - ДСА України, пославшись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі №580/4201/20, зауважила, що саме у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150, яка і призначена для таких цілей. Приписами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, обумовлено, що наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. Враховуючи частину 1 статті 2, частину 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (ДСА України).

Окрім того, у постановах від 23 червня 2021 року у справі №520/13014/2020, від 22 липня 2021 року у справі № 460/6542/20, від 05 серпня 2021 року у справі №160/6089/20, суд касаційної інстанції вказував на те, що позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України, як суб`єкт владних повноважень, мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди. Крім того, у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 640/20133/20 Верховний Суд не заперечив, що територіальне управління ДСА є належним відповідачем за позовом. Зазначення цього органу, як відповідача видається цілком закономірним, адже саме він як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня нараховує і виплачує суддівську винагороду.

Таким чином, з метою належного, повного та ефективного захисту порушених прав позовні вимоги про стягнення коштів необхідно задовольнити у спосіб прийняття судом рішення про стягнення з ДСА України на користь позивача недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 31 липня 2023 року.

Пославшись на довідки, якими підтверджується, що ТУ ДСА України в Харківській області виплачувало позивачу суддівську винагороду судді Київського районного суду м. Харкова у період з січня 2021 по липня 2023 року (виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.), навела власний розрахунок суми недоплачених коштів, а саме 587829 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 у справі № 520/20848/23 позов - задоволено частково.

Вирішено вийти за межі позову.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області з приводу нарахування та виплати судді Дзержинського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2021р.-31.07.2023р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2102,00 грн".

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області видати наказ про призначення, обчислення, нарахування та виплату судді Дзержинського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2021р. - 31.12.2021р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2270,00 грн" та провести виплату суддівської винагороди з урахуванням раніше здійснених платежів з утриманням належних податків (зборів, внесків).

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області видати наказ про призначення, обчислення, нарахування та виплату судді Дзержинського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період за період 01.01.2022р. - 31.12.2022р., обрахованої із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2481,00 грн" та провести виплату суддівської винагороди з урахуванням раніше здійснених платежів з утриманням належних податків (зборів, внесків).

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області видати наказ про призначення, обчислення, нарахування та виплату судді Дзержинського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2023р. - 31.07.2023р., обрахованої із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2684,00 грн" та провести виплату суддівської винагороди з урахуванням раніше здійснених платежів з утриманням належних податків (зборів, внесків).

Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2023 у справі № 520/20848/23 внесено виправлення до мотивувальної та резолютивної частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 по справі № 520/20848/23 шляхом зазначення правильної посади позивача, ОСОБА_1 , "суддя Київського районного суду м. Харкова", замість помилкової "суддя Дзержинського районного суду м. Харкова".

Другий відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом при прийнятті рішення положень бюджетного законодавства, особливостей нормативного регулювання порядку фінансового забезпечення судів, виділення та затвердження бюджетних асигнувань головним розпорядником бюджетних коштів, ведення діловодства в судах та у територіальному управлінні, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 у справі № 520/20848/23 і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги з посиланням на норми Бюджетного кодексу України зазначено, що ТУ ДСА в Харківській області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не могло нараховувати та виплачувати суддівську винагороду позивачу понад виділені бюджетні асигнування, встановлені кошторисом, та затверджений штатний розпис на відповідний рік, а тому суд дійшов помилкових висновків щодо необхідності виходу за межі позовних вимог та часткового задоволення адміністративного позову. Просив врахувати, що ДСА України надсилає територіальним управлінням бюджетний запит із розрахунком річного фонду суддівської винагороди на наступний рік. При цьому розрахунковою величиною для визначення базового розміру посадового окладу судді є прожитковий мінімум, встановлений відповідним законом про Державний бюджет України на відповідний рік (листи ДСА України від 16.01.2021 № 11-759/21 «Про оплату праці», від 12.01.2022 № 11-467/22 «Про оплату праці», від 15.08.2022 № 11-7132/22 «Про оплату праці»).

Крім того, звернув увагу, що положення статті 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» якими визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року, з 1 січня 2022 року та з 1 січня 2023 року у розмірі 2102 гривні, є чинними, неконституційними не визнавалися та не скасовувалися, а тому підлягають виконанню.

Пославшись на рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 №20-рп/2011, вказав, що соціально-економічні права не є абсолютними, а тому механізм їх реалізації може бути змінений державною, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Зауважив, що Верховний Суд у постанові від 30.11.2021 у справі № 360/503/21 дійшов висновку, що відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2021 рік).

Також вказує, що до повноважень ТУ ДСА в Харківській області не відноситься обов`язок видавати накази про призначення, обчислення, нарахування та виплату суддівської винагороди суддям та працівникам апаратів судів м. Харкова та Харківської області. Таким чином, для виконання зобов`язання, зазначеного рішенням ХОАС від 02.10.2023, другий відповідач не має законних підстав.

Позивач та перший відповідач правом на подання відзиву не скористались. Заперечень від третьої особи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив безперервну публічну службу на посаді судді Дзержинського районного суду міста Харкова.

ТУ ДСА в Харківській області обчислено суддівську винагороду із використанням арифметичного значення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи - 2102,00 грн.

ДСА України (як розпорядником бюджетних коштів вищого рівня) у розпорядження Територіального управління ДСА України у Харківській області (як розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня) не виділялось асигнувань для проведення на користь позивача платежів понад ці обчислення.

На вимогу суду суб`єктом владних повноважень не подано витребуваних судом доказів стосовно обчислення різниці між розміром реально отриманої заявником у спірних правовідносинах суддівської винагороди (допомоги на оздоровлення) та розміром належно обчисленої у спірних правовідносинах суддівської винагороди (допомоги на оздоровлення) з урахуванням правового висновку постанови Верховного Суду від 12.07.2023р. по справі №140/5481/22.

У спірних правовідносинах другим відповідачем було призначено, обчислено, нараховано та виплачено на користь ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення із розрахунку посадового окладу 78825,00 грн (тобто із використанням при обрахунках арифметичного значення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01 січня 2020 року - 2102,00 грн), хоча із використанням арифметичного значення показника прожиткового мінімуму для працездатної особи, актуального станом на 01 січня відповідного року розмір допомоги на оздоровлення відносно заявника повинен складати у 2021 році - 85125,00 грн, у 2022 році - 93 037,50 грн, у 2023 році - 100650,00 грн.

Стверджуючи про незаконність дій ТУ ДСА в Харківській області та ДСА України щодо повноти оплати праці, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправними дії ТУ ДСА у Харківській області з приводу нарахування та виплати судді Дзержинського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2021-31.07.2023, обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2102,00 грн", суд першої інстанції, керуючись висновком Верховного Суду від 12.07.2023 по справі №140/5481/22 щодо неправильності обчислення суддівської винагороди (і відповідно допомоги на оздоровлення) із використанням показника прожиткового мінімуму працездатної особи - "2102,00 грн", вважав, що другим відповідачем усупереч положенням ч. 1 ст. 126, ст. 130 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України помилково надано пріоритет у застосуванні нормам абз.5 ст.7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», а не положенням ст. 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII.

За висновками суду, обсяг виділених Державною судовою адміністрацією України у розпорядження відповідача - Територіального управління ДСА у Харківській області асигнувань на виплату заявнику суддівської винагороди у вказаний проміжок часу був недостатнім для виконання вимог ст.135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII, але ця обставина не може бути кваліфікована у якості поважної причини невиконання вимог спеціальної норми закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з ДСА України на користь позивача недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою за період з 01 січня 2021 року по 31 липня 2023 року в розмірі 587 829 грн (п`ятсот вісімдесят сім тисяч вісімсот двадцять дев`ять) грн, з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, та обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважав, що взяття ТУ ДСА у Харківській області, як суб`єктом владних повноважень, бюджетного зобов`язання на виконання рішення суду у спосіб видання наказу про призначення, обчислення, нарахування, виплату заниженого розміру (боргу, недоплати) оплати праці публічного службовця не суперечить закону, знаходиться у межах компетенції цього відповідача та розпочинає процедуру отримання додаткових асигнувань для проведення необхідних платежів, а відтак, здатне усунути наслідки реально вчиненого неправомірного управлінського волевиявлення та забезпечити ефективне та дієве поновлення порушеного права у сфері оплати часу праці публічного службовця.

При цьому, бездіяльність Державної судової адміністрації України з приводу незабезпечення фінансування виплати належної суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення заявника за період 01.01.2021 - 31.07.2023 у межах даного спору не може бути кваліфікована у якості протиправної, позаяк матеріали справи не містять об`єктивних даних про надходження до ДСА України від ТУ ДСА в Харківській області кошторисів та штатних розписів із обчисленням розміру окладу за посадою судді Дзержинського районного суду міста Харкова із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи відмінного від значення - 2102,00 грн.

Судом зазначено про відсутність підстав для обтяження ДСА України обов`язком здійснити фінансування за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020 у зв`язку із тим, що дана вимога здатна призвести до порушення права інших публічних службовців на своєчасне та повне отримання поточних платежів з оплати праці.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення суду підлягає перегляду в частині задоволення позову), колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що указом Президента України Про призначення суддів № 1419/2004 від 1 листопада 2004 року ОСОБА_1 , призначена на посаду судді Київського районного суду міста Харкова строком на п`ять років.

Наказом начальника ТУ ДСА в Харківській області №02-5/36 від 29.11.2004 з 01.12.2004 ОСОБА_1 зарахована до штату Київського районного суду м. Харкова на посаду судді.

Постановою Верховної Ради України від 15 квітня 2010 року № 2135-VІ обрана посаду судді Київського районного суду м. Харкова безстроково.

Наказом голови Київського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2010 року № 0 4/37 ОСОБА_1 зарахована до штату суддів Київського районного суду м. Харкова, як суддя, обрана безстроково.

Наказом голови Київського районного суду м. Харкова № 08-04/148 від 01 грудня 2016 року ОСОБА_1 встановлена доплата за вислугу років у розмірі 40 % посадового окладу.

Наказом голови Київського районного суду м. Харкова № 02/02-134 від 03.11.2021 з 08.10.2021р. встановлена щомісячна доплата за вислугу років в розмірі 50 %.

Спірним у даній справі є правомірність дій відповідачів щодо нарахування та виплати з 01 січня 2021 року по 31 липня 2023 року включно ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у розмірах, розрахованих із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102 грн.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 43 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону № 1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (частина друга статті 4).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду №4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Положеннями частини 4 статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15.12.2020 № 1082-IX (далі Закон № 1082-IX) установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня - 2189 гривень, з 01 липня - 2294 гривні, з 01 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 01 січня - 1921 гривня, з 01 липня - 2013 гривень, з 01 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня - 2395 гривень, з 01 липня - 2510 гривень, з 01 грудня - 2618 гривень; працездатних осіб: з 01 січня - 2270 гривень, з 01 липня - 2379 гривень, з 01 грудня - 2481 гривня; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 01 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 01 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 01 січня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 01 січня - 1769 гривень, з 01 липня - 1854 гривні, з 01 грудня - 1934 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-ІХ ( далі Закон № 1928-ІХ) передбачено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривень.

Положеннями статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-ІХ (далі Закон № 2710-ІХ) встановлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні; працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 2093 гривні.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами по справі, ОСОБА_1 у період з 01.01.2021 по 31.07.2023 була виплачена суддівська винагорода у розмірі 78825,00 грн, обчисленому відповідно до приписів абзацу 5 статті 7 Законів № 1082-IX, № 1928-ІХ, № 2710-ІХ, а саме із застосуванням розміру прожиткового мінімуму на одну особу з розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом №1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Колегія суддів зазначає, що у пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (далі по тексту - Закон №1401-VIII).

Цим Законом, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено у новій редакції, текст якої зазначено вище. Так, Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що "розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій".

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду, як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пунктом 1 частини третьої та пунктом 3 частини четвертої статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Статтею 130 Конституції України закріплено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Разом із цим розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року № 966-XIV (далі по тексту - Закон № 966-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Статтею 4 Закону № 966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Колегія суддів зазначає, що Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді".

При цьому, Законом № 966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Натомість, абзацом 5 статті 7 Законів № 1082-IX, № 1928-ІХ, № 2710-ІХ було введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді", розмір якого становить 2102,00 грн.

Закони України № 1082-IX, № 1928-ІХ, № 2710-ІХ фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.

Зміни до Закону № 1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який йдеться у позовній заяві (січень 2021 року липень 2023 року), а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, отже законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Колегія суддів акцентує увагу, що Закони України № 1082-IX, № 1928-ІХ, № 2710-ІХ не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Тобто, у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо, застосувавши загальний принцип права "спеціальний закон скасовує дію загального закону" (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону № 1402-VIII, а положення Закону № 966-XIV вважати загальними нормами (lex generalis).

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). У межах апеляційного перегляду судового рішення в цій справі колегія суддів звертає на нього увагу у сукупності з іншою аргументацією, про яку йдеться вище.

Так, Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року. Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, неправильним є застосування при розрахунку посадового окладу судді іншої величини, відмінної від тієї, що визначена спеціальним законом.

Щодо питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Отже, незважаючи на прийняття у часі пізніше Законів України № 1082-IX, № 1928-ІХ, № 2710-ІХ, пріоритет у застосуванні при вирішенні спірних правовідносин мають положення спеціальної норми, зокрема, статті 135 Закону № 1402-VIII.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року (2270,00 грн), на 01 січня 2022 року (2481 грн), на 01 січня 2023 року 2684 (грн) на іншу розрахункову величину, яка Законом України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.), у період з 01.01.2021 по 31.07.2023 на підставі абзацу 5 статті 7 Законів України № 1082-IX, № 1928-ІХ, № 2710-ІХ була неправомірною.

Беручи до уваги, що розмір суддівської винагороди, встановлений статтею 135 Закону №1402-VIII, не був виплачений позивачу, ОСОБА_1 має право на виплату недоотриманих коштів (заборгованість) за період з 01.01.2021 по 31.07.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону №1402-VIII суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Враховуючи, що розмір допомоги на оздоровлення залежить від розміру посадового окладу судді, який у даному випадку позивачу було невірно розраховано, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 має право на виплату недоотриманої допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.07.2023.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на необхідність застосування положень абз. 5 статті 7 Законів № 1082-IX, № 1928-ІХ, № 2710-ІХ, як чинних, не визнаних неконституційними норм, оскільки конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена вказаним законом. Відтак, в межах спірних правовідносин, норми Законів України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік застосуванню не підлягають, незалежно від того, чи переглядалися такі Закони на предмет їх конституційності.

Суд апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи другого відповідача про відсутність у ТУ ДСА у Харківській області права самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу, наголошує, що необхідність виконання другим відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії незалежності суддів.

Колегія суддів під час апеляційного перегляду даної справи враховує, що відповідно до висновків Верховного суду, викладених у постанові від 18.10.2023 у справі № 400/12428/21, для правильного вирішення справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав судам попередніх інстанцій потрібно з`ясувати також участь ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні прожиткового мінімуму «для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» при виплаті суддівської винагороди, і, як наслідок, визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чи відповідач (другий відповідач).

Щодо останнього суд касаційної інстанції зауважив, що відповідно до правил частин третьої, четвертої статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Відповідно до статті 149 цього Закону суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. ТУ ДСА в Харківській області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження у межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2021,2022, 2023 роки).

Необхідність з`ясування участі ДСА України у виплаті суддівської винагороди позивача пов`язана з тим, що однією з причин невиплати позивачу суддівської винагороди у повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби.

У такому випадку невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).

У випадку ж, коли ДСА України виділила відповідачу достатньо коштів для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу), з урахуванням вимог статті 135 Закону (затвердивши відповідний кошторис), але відповідач розпорядився цими коштами з урахуванням зменшеного розміру прожиткового мінімуму, то є підстави стверджувати, що невиплата позивачу суддівської винагороди у повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень відповідача, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.

Отже, без з`ясування того, хто з розпорядників бюджетних коштів прийняв рішення про виплату суддівської винагороди із застосуванням непередбаченої Законом величини (ДСА України шляхом виділення територіальним органам ДСА відповідних бюджетних коштів у меншому розмірі, чи ТУ ДСА в Харківській області, нарахувавши позивачу суддівську винагороду в меншому обсязі попри виділення йому ДСА України відповідних бюджетних коштів), застосування ефективного способу захисту порушеного права є неможливим.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2023 у справі № 520/20848/23 було зобов`язано ТУ ДСА в Харківській області та ДСА України надати усі докази на підтвердження висловлених аргументів та на висвітлення обставин спору, зокрема, усі документи, які були або мали бути взяті до уваги при прийнятті оскаржуваних рішень та вчиненні оскаржуваних діянь, а також усі документи, які мають щонайменший юридичний стосунок до обставин виникнення даного спору (зокрема стосовно наявності або відсутності асигнувань на нарахування та виплату заявникові суддівської винагороди із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи у 2270,00 гривень за 2021 рік, у 2481,00 гривень за 2022 рік, у 2684,00 гривень за 2023 рік та стосовно обчислення різниці між розміром реально отриманої заявником у спірних правовідносинах суддівської винагороди та розміром належно обчисленої у спірних правовідносинах суддівської винагороди з урахування правового висновку постанови Верховного Суду від 12.07.2023р. по справі №140/5481/22).

Отже, для правильного вирішення цієї справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав позивача судом випробовувалися докази з метою встановлення обставин, які слугували причиною невиплати позивачу суддівської винагороди у повному розмірі та обчислення посадового окладу виходячи із величини прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року, 2022 року, 2023 року.

Разом з цим, ТУ ДСА в Харківській області надано до матеріалів справи наступні документи: штатні розписи Київського районного суду м. Харкова на 2021 рік, 2022 рік, 2023 рік та листи ДСА України від 16.01.2021 № 11-759/21, від 15.08.2022 № 11-7132/22, від 12.01.2022 № 11-467/22 про необхідність подання розрахунків річного фонду суддівських винагород та обов`язкових виплат працівників апарату суду на 2021-2023 роки.

При цьому, ДСА України жодних документів на виконання вимог суду надано не було. До суду апеляційної інстанції відповідачами також не надано додаткових доказів на підтвердження правомірності оскаржуваних дій.

При цьому, відповідно до пункту 10 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228 (далі Порядок № 228) головні розпорядники забезпечують організацію та координацію роботи відповідальних виконавців, розпорядників нижчого рівня із складання проектів кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису, планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів на плановий бюджетний період та складання таких документів за бюджетними програмами, що виконуються безпосередньо головними розпорядниками.

Головні розпорядники керуються відповідними методичними вказівками Мінфіну, Міністерства фінансів Автономної Республіки Крим, місцевих фінансових органів щодо складання розпису відповідного бюджету, доводять відповідальним виконавцям, розпорядникам нижчого рівня вказівки щодо складання проектів кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису, планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів, термінів їх подання і показники, які необхідні для визначення обсягів видатків бюджету та надання кредитів з бюджету (пункт 11 Порядку № 228).

Відповідно до пункту 12 Порядку № 228 розпорядники під час складання проектів кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису, планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів забезпечують дотримання принципів, на яких ґрунтується бюджетна система, а також дотримання вимог законодавства під час проведення розрахунків до кошторису, розподілу видатків бюджету та надання кредитів з бюджету відповідно до економічної класифікації видатків бюджету та класифікації кредитування бюджету, визначення показників надходжень бюджету в частині доходів, фінансування або повернення кредитів, додержання тарифних ставок (посадових окладів), норм, цін, лімітів, а також інших показників відповідно до законодавства.

Приписами абзаців 1 та 3 пункту 28 Порядку № 228 передбачено, що відповідальні виконавці подають головному розпоряднику зведені кошториси та зведені плани асигнувань загального фонду бюджету, зведені плани надання кредитів із загального фонду та зведені плани спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду, зведені плани використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів) і зведені помісячні плани використання бюджетних коштів за кожною бюджетною програмою, за виконання якої вони відповідають.

Відповідальні виконавці, розпорядники нижчого рівня складають кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису, плани використання бюджетних коштів, помісячні плани використання бюджетних коштів, засвідчують підписами керівника установи та керівника її фінансового підрозділу або бухгалтерської служби і подають їх відповідальним виконавцям або головним розпорядникам для складання зведених кошторисів, зведених планів асигнувань загального фонду бюджету, зведених планів надання кредитів із загального фонду бюджету та зведених планів спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду, а також зведених планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів) і зведених помісячних планів використання бюджетних коштів.

Аналіз наведених норм Порядку № 228 дає підстави стверджувати, що повноваженнями щодо складання проекту кошторису наділені розпорядникам бюджетних коштів, які зобов`язані дотримуватись вимог законодавства під час проведення розрахунків до кошторису.

За таких обставин, враховуючи положеннями частини 4 статті 148 Закону № 1402-VIII, саме ТУ ДСА в Харківській області уповноважено складати проект кошторису щодо фінансування місцевих судів, зокрема Київського районного суду м. Харкова.

Таким чином, ТУ ДСА в Харківській області, будучи розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, мало скласти та подати на затвердження до ДСА України Кошториси на 2021-2023 роки, із розрахунком суддівської винагороди відповідно до вимог статті 135 Закону № 1402-VIII.

Разом з цим, колегія суддів, дослідивши вищезазначені документи, подані ТУ ДСА у Харківській області, встановила, що останнім не надано кошторисів, затверджених ДСА України, та щомісячних розписів видатків за 2021-2023 роки.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, доводи другого відповідача щодо недостатності фінансування з боку ДСА України, та як наслідок, недостатності коштів для забезпечення виплати позивачу суддівської винагороди обчисленої із урахуванням прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023, є такими, що не підтверджені жодними доказами.

Відтак, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що невиплата позивачу суддівської винагороди у повному обсязі пов`язана із діяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону № 1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, діями якого порушено право позивача.

Колегія суддів зазначає, що ТУ ДСА в Харківській області зобов`язано було при визначенні розміру суддівської винагороди ОСОБА_1 у спірний період діяти відповідно до Закону № 1402-VIII та здійснювати її розрахунок, виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023.

Доводи другого відповідача про те, що він міг проводити нарахування і виплату лише із застосуванням абзацу 5 частини 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» в межах виділених головним розпорядником коштів не спростовують обов`язку ТУ ДСА України в Харківській області діяти у спірних відносинах з дотриманням приписів статті 135 Закону № 1402-VIII.

Відповідачі, як розпорядники бюджетних коштів, мали першочергово забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету України на 2021-2023 роки на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя. Такий обов`язок та пріоритетність виплати суддівської винагороди у порівнянні з іншими виплатами, випливає також із особливого статусу судді, необхідності неухильного дотримання гарантій його незалежності.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій ТУ ДСА у Харківській області щодо нарахування та виплати судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 31 липня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Колегія суддів вважає помилковим обрання судом першої інстанції в якості способу порушеного права позивача зобов`язання ТУ ДСА у Харківській області видати наказ про призначення, обчислення, нарахування та виплату суддівської винагороди за спірний період, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини 2 статті 24 Закону № 1402-VIII голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Розділом ІІ пунктом 10 підпунктом 7 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, передбачено, що в розпорядчому документі (наказі) з кадрових питань (особового складу) зазначається підстава щодо його видання (заява працівника).

Колегія суддів звертає увагу, що на сьогоднішній день кадрове діловодство відносно працівників апаратів судів здійснюється безпосередньо місцевими загальними судами Харківської області.

Таким чином, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області здійснює нарахування та виплату грошових коштів працівникам апаратів судів та суддям на підставі відповідних наказів місцевих загальних судів м. Харкова та Харківської області (за підписом голови суду або керівника апарату суду), які є первинними документами бухгалтерського обліку господарських операцій.

Враховуючи, що другий відповідач не уповноважений на самостійне видання наказів про призначення, обчислення, нарахування та виплату суддівської винагороди суддям та працівникам апаратів судів м. Харкова та Харківської області, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання ТУ ДСА в Харківській області видати наказ про призначення, обчислення, нарахування та виплату судді ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2021-31.12.2021, 01.01.2022-31.12.202, 01.01.2023 -31.12.2023, обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2270,00 грн", "2481,00 грн", "2684,00 грн" відповідно.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон № 1402-VIII встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі "East/West Alliance Limited" проти України" (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

З огляду на викладене, враховуючи висновки суду апеляційної інстанції стосовно протиправності дій ТУ ДСА в Харківській області щодо нарахування та виплати судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 31 липня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн, беручи до уваги, що виконання судового рішення є частиною процедури відновлення порушеного права особи в судовому порядку, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати ТУ ДСА у Харківській області провести нарахування та виплату судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2021-31.12.2021, 01.01.2022-31.12.2022, 01.01.2023 -31.12.2023, обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2270,00 грн", "2481,00 грн", "2684,00 грн" відповідно, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Наведені вище висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постановах від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21 та від 30.11.2021 у справі № 360/503/21

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 по справі № 520/20848/23 підлягає скасуванню в частині зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області видати наказ про призначення, обчислення, нарахування та виплату судді Київського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за періоди з 01.01.2021р. - 31.12.2021р., з 01.01.2022р. - 31.12.2022р., з 01.01.2023р. - 31.07.2023р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2270,00 грн", "2481,00 грн" та "2684,00 грн" відповідно та провести виплату суддівської винагороди з урахуванням раніше здійснених платежів з утриманням належних податків (зборів, внесків), з прийняттям постанови про зобов`язання ТУ ДСА у Харківській області провести нарахування та виплату судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2021-31.12.2021, 01.01.2022-31.12.2022, 01.01.2023 -31.12.2023, обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2270,00 грн", "2481,00 грн", "2684,00 грн" відповідно, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

В іншій частині задоволення позову рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321,322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 по справі № 520/20848/23 - скасувати в частині зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області видати наказ про призначення, обчислення, нарахування та виплату судді Київського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за періоди з 01.01.2021р. - 31.12.2021р., з 01.01.2022р. - 31.12.2022р., з 01.01.2023р. - 31.07.2023р., обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2270,00 грн", "2481,00 грн" та "2684,00 грн" відповідно та провести виплату суддівської винагороди з урахуванням раніше здійснених платежів з утриманням належних податків (зборів, внесків) .

В цій частині прийняти постанову, якою зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (61050, м. Харків, майдан Героїв Небесної Сотні, 36, корп. 2, ) провести нарахування та виплату судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 01.01.2021-31.12.2021, 01.01.2022-31.12.2022, 01.01.2023-31.12.2023, обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - "2270,00 грн", "2481,00 грн", "2684,00 грн" відповідно, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

В іншій частині задоволення позову рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 по справі № 520/20848/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій