Справа № 320/14347/23
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2024-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі Литвин С.В.

за участю:

представника позивача: Рохманова С.І.

представника відповідача: Адамишина А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального Міжрегіонального Управління державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, заступника начальника Центрального Міжрегіонального Управління ДМС України у м. Києві та Київській області Лемеша Дмитра Леонідовича, Державної міграційної служби України та Голови Державної міграційної служби України Науменко Наталії Миколаївни про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Центрального Міжрегіонального Управління державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, заступника начальника Центрального Міжрегіонального Управління ДМС України у м. Києві та Київській області Лемеша Дмитра Леонідовича, Державної міграційної служби України та Голови Державної міграційної служби України Науменко Наталії Миколаївни (далі по тексту - відповідачі, Центральне Міжрегіональне УДМС України у м. Києві та Київській області, заступника начальника Центрального Міжрегіонального УДМС України у м. Києві та Київській області - Лемеш Д.Л., ДМС України, Голова ДМС України Науменко Н.М.) в якому просила (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог):

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального УДМС у м. Києві та Київській області від 28.01.2021 року про припинення громадянства України ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне УДМС у м. Києві та Київській області видати ОСОБА_1 документ, що посвідчує особу громадянина України, а саме - паспорт громадянина України;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне УДМС у м. Києві та Київській області внести до Єдиного державного демографічного реєстру та до відповідної відомчої інформаційної системи, розпорядником якої є ДМС України, інформацію про набуття ОСОБА_1 громадянства України, тa направити до Голосіївського відділу Центрального міжрегіонального УДМС у м. Києві та Київській області та до Інформаційної підсистеми функціональний модуль «Недійсні документи» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами Державної міграційної служби інформацію про скасування рішення Центрального міжрегіонального Управління ДМС України у м. Києві та Київській області від 28.01.2021 про припинення громадянства України ОСОБА_1 та вилучити з реєстрів, які ведуться органами Державної міграційної служби України, відомості про припинення та/або про скасування рішення про оформлення громадянства України ОСОБА_1 .

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року зазначений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач - Центральне Міжрегіональне УДМС України у м. Києві та Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення - скасувати в частині, виходячи з наступного.

Згідно із п.4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є етнічною українкою, її батько, мати, дідусі, бабусі теж українці, які проживали на території України.

На весні 2015 року позивач прийняла рішення покинути територію російської федерації, де вона народилась та мешкала та переїхати до України.

ОСОБА_1 отримала в установленому порядку дозвіл на імміграцію в Україну та переїхала до України.

05.10.2015 позивач отримала посвідку на постійне проживання в Україні.

02.11.2018 за заявою ОСОБА_1 , та на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», було прийнято рішення ГУ ДМС України у місті Києві щодо оформлення набуття позивачкою громадянства України.

21.12.2018 року начальником Голосіївського відділу Центрального міжрегіонального УДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення оформити набуття ОСОБА_1 громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» (а.с.100).

06.05.2019 року ОСОБА_1 було видано довідку №2431/9 про реєстрацію громадянкою України, починаючи з 21.12.2018 року (а.с.22).

Рішенням начальника Голосіївського відділу Центрального міжрегіонального УДМС у м. Києві та Київській області від 28.01.2021 було прийнято рішення про скасування раніше прийнятого рішення від 21.12.2018 та припинено громадянство України ОСОБА_1 , відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство України» (далі по тексту - оскаржуване рішення).

Вважаючи свої права порушеними, а оскаржуване рішення відповідача протиправним, позивачка звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав, свобод та інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи рішенням відповідача скасовано набуття громадянства позивачки, що суперечить діючому законодавству і Європейській Конвенції про громадянство (ратифіковано Законом № 163-V (163-16) від 20.09.2006).

Також, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд першої інстанції задовольнив похідні позовні вимоги, зобов`язав Центральне міжрегіональне УДМСу м. Києві та Київській області видати ОСОБА_1 документ, що посвідчує особу громадянина України, а саме: паспорт громадянина України та зобов`язав Центральне міжрегіональне Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області внести до Єдиного державного демографічного реєстру та до відповідної відомчої інформаційної системи, інформацію про набуття ОСОБА_1 громадянства України.

Колегія суддів апеляційної інстанції частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, проте вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідачів видати ОСОБА_1 документ, що посвідчує особу громадянина України, а саме: паспорт громадянина України та внести до Єдиного державного демографічного реєстру та до відповідної відомчої інформаційної системи, інформацію про набуття ОСОБА_1 громадянства України, з огляду на наступне.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ (далі - Закон №2235-ІІІ) (в редакції чинній станом на дату подання позивачем заяви про прийняття її до громадянства України).

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2235-ІІІ передбачено, що документами, що підтверджують громадянство України, є тимчасове посвідчення громадянина України.

У відповідності до статті 6 Закону №2235-ІІІ визначено, що підстави набуття громадянства України, а саме:

за народженням;

за територіальним походженням;

внаслідок прийняття до громадянства;

внаслідок поновлення у громадянстві;

внаслідок усиновлення;

внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в заклад охорони здоров`я, заклад освіти або інший дитячий заклад, у дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю;

внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Порядок прийняття до громадянства України врегульовано статтею 9 Закону №2235-ІІІ.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Умовами прийняття до громадянства України є:

1) визнання і дотримання Конституції України та законів України;

2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону №2235-ІІІ особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Іноземці, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства (ч.4 ст. 8 Закону №2235-ІІІ).

Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України (ч. 6 ст. 8 Закону №2235-ІІІ).

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону №2235-ІІІ іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Положеннями статті 1 Закону №2235-ІІІ визначено, що зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України;

- незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України;

- декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особа, яка набула громадянство України, зобов`язана протягом двох років подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав або, у випадку неможливості надання такого документу з незалежних від них причин, декларацію про відмову від іноземного громадянства. При цьому, до незалежних причин законодавцем віднесено, зокрема, якщо вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України.

Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі Порядок №215).

Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Пунктом 1 розмілу І Порядку № 215 визначено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Заяви з питань громадянства оформлюються:

про прийняття до громадянства України та про вихід з громадянства України - на ім`я Президента України;

про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи;

про оформлення набуття громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи;

про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка постійно проживає за кордоном, - на ім`я керівника дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи;

про перевірку належності до громадянства України особою, яка перебуває за кордоном, - на ім`я керівника дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем перебування особи;

про оформлення набуття громадянства України особою, яка постійно проживає за кордоном, - на ім`я керівника дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи (п. 2 розділу І Порядку № 215).

Відповідно до п. 29 розділу І Порядку 215 для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої постійно проживали до 24.08.1991 на території, що стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (ч. 1 ст. 8 Закону), подає документи, передбачені п.п. «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також:

а) документ, що підтверджує факт постійного проживання діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту;

б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту Пунктом 119 Порядку №215 передбачено, що особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримала довідку від 06.05.2019 року № 243119, відповідно до якої остання зареєстрована громадянкою України.

У вказаній довідці, відповідачем зазначено, що позивачка є громадянкою України, починаючи з 21.12.2018 року, тобто з дня прийняття рішення щодо оформлення набуття громадянства.

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що зазначені твердження є безпідставними на не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону № 2235, у випадках, передбачених статтею 8 цього закону, датою набуття громадянства України є дата реєстрації набуття особою громадянства України, а не дата прийняття рішення про оформлення набуття громадянства України.

Тобто, в даному випадку реєстрація громадянства України ОСОБА_1 , на підставі ч. 1 та ч. 7 ст. 8 Закону № 2235 , відбулася 06.05.2019 року.

У свою чергу, ст. 17 Закону № 2235 визначено підстави припинення громадянства України, а саме:

внаслідок виходу з громадянства України;

внаслідок втрати громадянства України;

за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 Закону № 2235 підставами для втрати громадянства України є, зокрема, набуття особою громадянства України на підставі ст. 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Відповідно до ст. 21 Закону № 2235 рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Пунктом 88 Порядку № 215 для скасування рішень про оформлення набуття громадянства України відповідно до ст. 21 Закону № 2235 територіальними органами Державної міграційної служби України, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України готуються такі документи:

подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України;

документи, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням (ст. 8 Закону) або була поновлена у громадянстві України (ст. 10 Закону) шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянства України (довідка територіального органу Державної міграційної служби України, дипломатичного представництва чи консульської установи про те, що іноземець, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, не подав документ про припинення цього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації його громадянином України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують (ч. 5 ст. 8 та ч. 2 ст. 10 Закону); інформація територіального органу Державної міграційної служби України про те, що іноземець, який подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави (ч. 8 ст. 8 та ч. 7 ст. 10); інформація про те, що на момент реєстрації громадянином України існували підстави, за наявності яких особа не поновлюється у громадянстві України (ч. 1 та 2 ст. 10 з урахуванням ч. 5 ст. 9 Закону; ч. 5 ст. 10 Закону); інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України відповідно до ст. 8 та 10 Закону, або інформація про приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України відповідно до ст. 8 та 10 Закону.

Пунктом 96 Порядку № 215 передбачено, що подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених ст. 21 Закону № 2235, стосовно особи, яка проживає в Україні, готується територіальним підрозділом Державної міграційної служби України, до якого цією особою подавалися документи щодо оформлення набуття громадянства України.

Подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України разом із документами, передбаченими п.п. «б» п. 88 цього Порядку, надсилається до територіального органу ДМС України.

Згідно з п. 97 Порядку № 215 рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується керівником територіального органу ДМС України або його заступником.

Повідомлення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у тижневий строк надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, яким було внесено подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.

Територіальний підрозділ ДМС України не пізніш як у тижневий строк з дня одержання повідомлення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України повідомляє про це відповідну особу у письмовій формі із зазначенням причин скасування такого рішення.

Отже, скасування рішення про оформлення набуття громадянства відбувається на підставі подання органів міграційної служби, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України та на підставі документів, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Тобто, необхідною та обов`язковою умовою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відповідно до ст. 21 Закону № 2235 є встановлення центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, факту набуття особою громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Указані обставини повинні бути підтверджені відповідними документами, які свідчать, зокрема, про факт подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів. Крім того, встановленню підлягають також факти, підтверджуючі провину або злочинний намір, подачу завідомо хибних відомостей, обман заявника при отриманні ним паспорта громадянина України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14.11.2018 у справі №820/1293/16, від 24.04.2019 у справі №2040/5642/18, від 19.12.2019 у справі №815/3575/15 та від 28.02.2020 у справі №520/4398/19.

У даному випадку, 06.05.2019 року ОСОБА_1 , на підставі рішення ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, набула громадянство України за територіальним походженням, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Рішенням начальника Голосіївського відділу Центрального міжрегіонального УДМС у м. Києві та Київській області від 28.01.2021 було прийнято рішення про скасування раніше прийнятого рішення від 21.12.2018 та припинено громадянство України ОСОБА_1 , відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство України».

Підставою прийняття оскаржуваного рішення стало невиконання позивачкою зобов`язання припини громадянство Російської Федерації, а незалежних від особи причин недотримання документа про припинення громадянства Російської Федерації не існує.

19.12.2021 набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України» щодо спрощеного набуття громадянства України окремими категоріями осіб від 14 грудня 2021 року №1941-IX, яким, зокрема, змінено визначення незалежної причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства).

Відповідно до абзацу 13 статті 1 Закону України «Про громадянство» (в редакції від 14.12.2021) незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

Разом з тим, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України» щодо спрощеного набуття громадянства України окремими категоріями осіб від 14 грудня 2021 року №1941-IX за особою зберіглося право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства після закінчення двох років з моменту прийняття її до громадянства України, в разі неотримання документа про припинення іноземного громадянства з незалежних від неї причин.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи не міститься, а позивачкою не подано належних доказів відмови останньої від іноземного громадянства та надання вказаних доказів до відповідного органу ДМС України.

Натомість, суд апеляційної інстанції зазначає, що станом на момент винесення оскаржуваного рішення (28.01.2021 року), дворічний строк з моменту прийняття громадянства України ОСОБА_1 , тобто починаючи з 06.05.2019 року, не сплинув.

Відповідно, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуване рішення є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки прийнято відповідачем передчасно, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 мала можливість скористатися своїм законним правом подачі декларації протягом 2-х років, тобто до 06.05.2021 року (включно), а оскаржуване рішення прийнято 28.01.2021 року.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів видати ОСОБА_1 документ, що посвідчує особу громадянина України, а саме: паспорт громадянина України та внести до Єдиного державного демографічного реєстру та до відповідної відомчої інформаційної системи, розпорядником якої є ДМС України, інформацію про набуття ОСОБА_1 громадянства України, тa направити до Голосіївського відділу Центрального міжрегіонального УДМС у м. Києві та Київській області та до Інформаційної підсистеми функціональний модуль «Недійсні документи» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами Державної міграційної служби інформацію про скасування рішення Центрального міжрегіонального Управління ДМС України у м. Києві та Київській області від 28.01.2021 про припинення громадянства України ОСОБА_1 та вилучити з реєстрів, які ведуться органами Державної міграційної служби України, відомості про припинення та/або про скасування рішення про оформлення громадянства України ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч.1 ст. 5 КАС України).

Не підлягають задоволенню вимоги, щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень утримуватися від винесення рішень у майбутньому у зв`язку із вірогідним настанням певних наслідків, оскільки судом оцінюються певні обставини, підтверджені зібраними доказами. Таким чином висновки суду стосуються лише конкретних рішень (дій) суб`єкта владних повноважень і не можуть розповсюджуватися на невизначене коло таких рішень (дій).

«Ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, колегія суддів вважає, що в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити, як передчасних, оскільки для збереження громадянства України, ОСОБА_1 має скористатися своїм законним правом подання декларації декларацію про відмову від іноземного громадянства, відповідно до ч.4 ст. 8 Закону №2235-ІІІ.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що всі інші процедурні питання, зокрема отримання паспорта громадянина України, внесення/вилучення з реєстрів інформації щодо ОСОБА_1 мають відбутися після виконання позивачкою вимог чинного законодавства України в частині відмови від іноземного громадянства, відповідно до Закону №2235-ІІІ.

Окрім того, повноваження суду при вирішенні справи визначені ст. 245 КАС України. Відповідно до п. 4 ч.2 цієї норми у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Проте, такий спосіб захисту може бути застосований лише тоді, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати норми закону, які відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії, з урахуванням встановлених судом обставин.

Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання відповідачів видати позивачці паспорт громадянки України, ввести/вилучити з реєстрів інформації щодо ОСОБА_1 мають вирішуватися в межах правового поля між суб`єктом владних повноважень та позивачкою, оскільки законодавством не визначено право адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізуються відповідними суб`єктами владних повноважень в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції.

Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

За даних обставин справи, прийняття відповідних рішень відносно ОСОБА_1 мають відбутися після виконання позивачкою вимог чинного законодавства України в частині відмови від іноземного громадянства, відповідно до Закону №2235-ІІІ.

З огляду на вказані обставини, в цій частині рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню, як передчасне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч.1 ст. 5 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 242, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року - скасувати в частині:

- зобов`язання Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видати ОСОБА_1 , документ, що посвідчує особу громадянина України, а саме - паспорт громадянина України.

- зобов`язання Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області внести до Єдиного державного демографічного реєстру та до відповідної відомчої інформаційної системи, розпорядником якої є Державна міграційна служба України, інформацію про набуття ОСОБА_1 громадянства України, тa направити до Голосіївського відділу Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та до Інформаційної підсистеми функціональний модуль «Недійсні документи» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами Державної міграційної служби інформацію про скасування рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 28.01.2021 про припинення громадянства України ОСОБА_1 та вилучити з реєстрів, які ведуться органами Державної міграційної служби України, відомості про припинення та/або про скасування рішення про оформлення громадянства України ОСОБА_1 .

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Центрального Міжрегіонального Управління державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, заступника начальника Центрального Міжрегіонального Управління ДМС України у м. Києві та Київській області Лемеша Дмитра Леонідовича, Державної міграційної служби України та Голови Державної міграційної служби України Науменко Наталії Миколаївни про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 01.02.2024 року