Справа № 260/4296/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 260/4296/23 пров. № А/857/18479/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Луцович М.М.), ухвалене у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження в м.Ужгород 05 вересня 2023 року у справі №260/4296/23 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Закарпатській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

29.05.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Закарпатській області, просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.10.2022 по 02.08.2023.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року позов задоволено частково: стягнуто з Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 у справі №260/7974/21 у період з 14.10.2022 по 01.11.2022 у розмірі 18 428,93 грн. (вісімнадцять тисяч чотириста двадцять вісім гривень 93 копійок) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Суд першої інстанції вказав, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Суд першої інстанції зазначив, що нормами КЗпП України чітко розмежовано підстави стягнення «середнього заробітку за час вимушеного прогулу», який згідно норм частини другої статті 235 КЗпП України стягується одночасно із ухваленням рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, та підстави стягнення «середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі», який за нормами стаття 236 КЗпП України стягується за період затримки виконання рішення уповноваженого органу про поновлення на роботі. Суд першої інстанції дійшов висновку, що період, щодо якого звернувся позивач з позовом у даній справі, не відноситься до періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, а є періодом, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Суд першої інстанції вказав, що рішення суду від 13.10.2022 у справі №260/7974/21 фактично виконано лише 02.11.2022 прийняттям наказу Державного агентства меліорації та рибного господарства № 174-ТО від 02.11.2022. Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 14.10.2022 по 01.11.2022. Суд першої інстанції також вказав, що сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 14.10.2022 по 01.11.2022 становить 18428,93 грн. (1417,61 грн. х 13 днів) та належить до стягнення з Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Закарпатській області на користь позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Скаржник вказує, що жодним з передбачених нормами ст.29 КЗпП України та ст.47, ст.55 ЗУ «Про державну службу» чином та способом відповідач не виконав рішення суду щодо поновлення позивача на роботі. Скаржник зазначає, що зі змістом наказу про поновлення на роботі згідно з рішенням суду по справі №260/7974/21 ознайомлений не був, безпечним для здоров`я робочим місцем для виконання рішення суду забезпечений не був, з посадовими обов`язками, посадовими інструкціями, правами, умовами праці, розпорядком дня та інструктажем з техніки безпеки для виконання рішення суду ознайомлений не був. Скаржник вважає, що заявлені позовні вимоги могли бути задоволені в повному обсязі.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 у справі №260/7974/21 ОСОБА_1 поновлений на посаді начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Закарпатській області з 10 грудня 2021 року та стягнуто з Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Закарпатській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 грудня 2021 року по 13 жовтня 2022 року. Рішення в частині поновлення на посаді та в частині стягнення заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 29770,00 грн. підлягає негайному виконанню.

14.03.2023 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №260/7974/21 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року у справі № 260/7974/21 змінено, абзац другий резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Закарпатській області з 10 грудня 2021 року». В решті рішення суду залишено без змін.

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 у справі №260/7974/21 наказом Державного агентства меліорації та рибного господарства України від 02.11.2022 № 174-ТО ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Управління державного агентства рибного господарства у Закарпатській області з 10 грудня 2021 року та виплачено заробітну плату в межах одного місяця в розмірі 29 770,00 грн.

Вважаючи, що постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №260/7974/21 не виконана, а тому наявні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із затримкою виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 у справі №260/7974/21 в частині поновлення позивача на роботі, допущеного до негайного виконання.

Відповідно до статті 129-1 Конституцій України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з статею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до частини 8 статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз статей 235, 236 КЗпП України дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде в подальшому це рішення суду оскаржуватися.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що Верховний Суд уже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.

Зокрема у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19 відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норм права є сталою та послідовною.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах, зокрема від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19 та від 20 липня 2021 року у справі № 826/3465/18, зазначав, що період затримки виконання рішення про поновлення на роботі необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що правова природа стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України) відрізняється від правової природи стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду (стаття 236 КЗпП України), оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як правило, вирішується одночасно зі спором про поновлення на роботі, але може бути предметом розгляду в окремому позовному провадженні. У будь-якому випадку підставою позову у справах цієї категорії є незаконність звільнення з роботи. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу були предметом судового розгляду у справі №260/7974/21, в якій прийняті відповідні судові рішення, що набрали законної сили.

Водночас, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду охоплюється судовим рішенням про поновлення на роботі. Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору, вони не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Також суд апеляційної інстанції зауважує, що КЗпП не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення.

Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону «Про виконавче провадження» згідно з якою рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі.

Отже належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 02.11.2022 Державним агентством меліорації та рибного господарства України №174-То видано Наказ про поновлення ОСОБА_1 , яким на підставі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 у справі №206/7974/21 поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Закарпатській області з 10.12.2021 та наказано виплатити ОСОБА_1 заробітну плату у межах одного місяця в розмірі 29770,00 грн.

З вказаної посади ОСОБА_1 звільнено Наказом Державного агентства меліорації та рибного господарства України від 07.12.2022 №190-ТО відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, ч. 3-4 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Держрибагентства, відповідно до наказів Держрибагентства від 11.11.2021 №497 «Про введення в дію Структури Державного агентства меліорації та рибного господарства України» та від 03.12.2021 №540 «Про введення в дію штатного розпису Державного агентства меліорації та рибного господарства України на 2021 рік» та відмовою ОСОБА_1 від переведення на запропоновану посаду.

Враховуючи зазначене в сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що рішення суду від 13.10.2022 у справі №260/7974/21 фактично виконано лише 02.11.2022 прийняттям наказу Державного агентства меліорації та рибного господарства № 174-ТО від 02.11.2022, період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі визначається з наступного дня від дати прийняття рішення суду 13.10.2022 до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі ОСОБА_1 02.11.2022.

Щодо розрахунку суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, то судом першої інстанції правильно застосовані положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок №100).

На час виникнення спірних правовідносин пункт 5 Порядку № 100 установлював, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У свою чергу, абзац 1 пункту 8 Порядку № 100 визначав, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

У постанові від 15 березня 2023 року у вказаній справі Верховний Суд зазначив, що: - середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, стягнення якого передбачено статтею 236 КЗпП України, має обчислюватися виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (абзац третій пункту 2 Порядку № 100); - для цілей застосування статті 236 КЗпП України (в аспекті порушених у касаційній скарзі питань) подією, з якою пов`язується визначення розрахункової величини для відповідної виплати, є звільнення працівника, яке суд, який його поновив, визнав таким, що відбулося без законної підстави (є неправомірне), відтак визначив період вимушеного прогулу і суму середнього заробітку для стягнення (відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України);

Отже розрахунковим періодом, за яким обчислюється середня заробітна плата - для застосування статті 236 КЗпП України - є останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулося (неправомірне) звільнення, а не ухвалення судового рішення про поновлення.

Під час розгляду справи №260/7974/21 суд прийняв до уваги довідку Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Закарпатській області від 13 вересня 2022 року № 1-5-17/636-22 про середню заробітну плату ОСОБА_1 , якою підтверджувалось, що у квітні 2019 року та у травні 2019 року (два останні календарні місяці роботи, що передували звільненню позивача) нараховано 29770,00 гривень та 29770,00 гривень відповідно та встановив, що середньоденний заробіток позивача становить 1 417,61 гривень.

Період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі - з 14.10.2022 по 01.11.2022 - 13 робочих днів.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 14.10.2022 по 01.11.2022 становить 18 428,93 грн. (1417,61 грн. х 13 днів) та належить до стягнення з Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Закарпатській області на користь позивача.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції як щодо періоду затримки виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 у справі №260/7974/21, так і щодо визначеної судом суми середнього заробітку, яку слід стягнути за таку затримку.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви часткового задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у справі №260/4296/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк