Справа № 380/27939/23
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2024-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2024 рокумісто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мричко Н.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Управління Служби безпеки України у Львівській області , місцезнаходження: 79012, м. Львів, вул. Вітовського, 55 (далі відповідач), в якій позивач просить:

- визнати дії Управління Служби безпеки України у Львівській області незаконними та протиправними щодо ненадання інформації на запит та безпідставної відмовb у задоволенні запиту на інформацію від 21.11.2023 року;

- зобов`язати Управління Служби безпеки України у Львівській області надати повну, точну та достовірну інформацію на інформаційний запит від 21.11.2023 року - оновлену довідку про грошове забезпечення пенсіонера Управління СБУ у Львівській області ОСОБА_1 за відповідною (аналогічною) посадою, займаною на день звільнення зі служби станом на 01.11.2023 року для подання цієї довідки до ГУ ПФУ у Львівській області та перерахунку раніше призначеної пенсії.

Ухвалою від 04.12.2023 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач створив запитувану інформацію (про розмір грошового забезпечення позивача за аналогічною посадою на день звільнення зі служби), яку виклав у відповіді від 20.11.2023. Відтак відповідач безпідставно заявив, що інформаційний запит від 21.11.2023 підлягає розгляду у відповідності до вимог Закону України Про звернення громадян.

21.12.2023 представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечила. Відзив обґрунтований тим, що позивач просив надати саме документ, персоніфіковану довідку станом на 01.11.2023, оформлення якої потребує додаткових дій щодо його створення, та не є інформацією що вже створена і знаходиться у володінні відповідача. Відтак дії відповідача вчинені у відповідності до норм чинного законодавства України, є правомірними та лежать виключно в межах компетенції органів безпеки.

Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених позовних вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.

Позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом від 21.11.2023, в якому на підставі Закону України Про доступ до публічної інформації просив надати довідку про розмір його грошового забезпечення за відповідною посадою, займаною на день звільнення зі служби станом на 01.11.2023 для її подання до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та перерахунку пенсії.

Листом від 23.11.2023 №62/21/Ж-850 відповідач повідомив позивача про те, що скерований ним інформаційний запит щодо складання та надання оновленої довідки про розмір грошового забезпечення підлягає розгляду в порядку Закону України Про звернення громадян. Про результати розгляду та прийняте рішення буде повідомлено додатково.

Вважаючи дії відповідача щодо ненадання інформації на запит та щодо безпідставної відмови у задоволенні запиту на інформацію від 21.11.2023 протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Право кожного на інформацію передбачене статтею 5 Закону України Про інформацію, відповідно до якої кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України Про доступ до публічної інформації від 13.01.2011 №2939-VI (далі Закон України №2939-VI).

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації. Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом (стаття 2 Закону України №2939-VI).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених вказаним Законом.

Доступ до інформації забезпечується, зокрема шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону України №2939-VI).

Відповідно до положень частин першої, другої і п`ятої статті 19 Закону України №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

За змістом пункту 1 частини першої статті 13, пункту 6 частини першої статті 14 Закону України №2939-VI розпорядники інформації, до яких, зокрема належать органи державної влади і органи місцевого самоврядування, зобов`язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 20 Закону України №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частинами першою і п`ятою статті 22 Закону України №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 вказаного Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 вказаного Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 вказаного Закону. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовий формі.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (частина друга статті 22 Закону України №2939-VI).

В силу частини третьої статті 22 Закону України №2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Таким чином, Законом України №2939-VI регламентовано такі варіанти поведінки розпорядника інформації у разі одержання запиту на інформацію: надання відповіді на запит на інформацію у строк, передбачений статтею 20 Закону України №2939-VI; прийняття рішення про відстрочку в задоволенні запиту на інформацію (частини шоста, сьома статті 22 Закону України №2939-VI); відмова в задоволенні запиту на інформацію; направлення запиту належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

Проте, аналізуючи наведені положення Закону України №2939-VI у контексті цього спору, насамперед слід зауважити, що розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.

Тобто розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №9901/925/18).

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом. Отримувати та/або створювати такий продукт може виключно суб`єкт владних повноважень у процесі здійснення ним своїх владних управлінських функцій. У подальшому володіти цим продуктом може будь-який розпорядник публічної інформації, навіть якщо він не є суб`єктом владних повноважень.

Як видно з матеріалів справи, в інформаційному запиті від 21.11.2023 позивач просив надати довідку про розмір грошового забезпечення за відповідною посадою, займаною на день звільнення зі служби станом на 01.11.2023 для її подання до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та для перерахунку пенсії.

Суд погоджується із запереченнями сторони відповідача про те, що запитувана позивачем інформація не є публічною у розумінні Закону України №2939-VI, адже довідка про розмір грошового забезпечення не існувала станом на час звернення, тобто не є інформацією що вже створена і знаходиться у володінні відповідача. Інакше кажучи, фактично позивач просив надати інформацію, яка не є (і не повинна бути відповідно до чинного законодавства) відображена чи задокументована будь-якими засобами інформації, а потребує створення нової, зокрема, шляхом здійснення аналітичної роботи.

Отже, звернення позивача за своєю суттю не є запитом на інформацію у розмінні Закону України Про доступ до публічної інформації, оскільки не передбачає надання уже відображеної та задокументованої інформації будь-якими засобами.

Одночасно суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до статті 1 Закону України Про звернення громадян громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Зважаючи на викладене положення, суд розцінює інформаційний запит позивача як заяву щодо реалізації своїх соціально-економічних прав.

У зв`язку з цим, відповідач правомірно у листі від 23.11.2023 №62/21/Ж-850 повідомив позивача про те, що скерований ним інформаційний запит щодо складання та надання оновленої довідки про розмір грошового забезпечення буде розглянутий в порядку Закону України Про звернення громадян.

Надалі, листом від 29.11.2023 №62/21/Ж-850/14 відповідач надав відповідь на звернення позивача від 21.11.2023, розглянувши такий в порядку Закону України Про звернення громадян. У цьому листі відповідач розглянув по суті запит позивача та відмовив у складанні та наданні оновленої довідки про розмір грошового забезпечення.

Таким чином, саме оскарження відмови відповідача, оформленої листом від 29.11.2023 №62/21/Ж-850/14, є належним способом захисту прав позивача, адже така безпосередньо зачіпає його права на отримання належної довідки про розмір його грошового забезпечення. Проте позивач не оскаржує такої відмови по суті, а тому суд не надає оцінки її правомірності.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність ознак протиправності у діях відповідача при наданні відповіді на запит позивача листом від 23.11.2023 №62/21/Ж-850, а тому позов в цій частині є безпідставним та не підлягає до задоволення.

З огляду на відмову в задоволення основної позовної вимоги, похідна позовна вимога про зобов`язання відповідача надати повну, точну та достовірну інформацію на інформаційний запит від 21.11.2023 - оновлену довідку про грошове забезпечення не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Мричко Н.І.