Справа № 520/1979/23
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2024-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

31 січня 2024 року

м. Київ

справа №520/1979/23

адміністративне провадження № К/990/39209/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Соколова В.М., Єресько Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали касаційної скарги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року (суддя: Волошин Д.А.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року (судді: Мельнікова Л.В., Бегунц А.О., Рєзнікова С.С.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі - відповідач 1), Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач 2), в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 22 грудня 2022 року № 6524/к «Про звільнення ОСОБА_1 » за пунктом 1 частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу»;

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу оплати праці Управління фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції здійснити надання пропозиції ОСОБА_1 про зайняття наявних вакантних посад категорії Б, які вона може обіймати відповідно до професійної підготовки та професійної компетенції;

стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

На обґрунтовування позовних вимог позивачка зазначила, що оскаржуваний наказ, а відповідно і саме її звільнення є незаконними, безпідставними та такими, що прийняті з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки позивачці було необґрунтовано запропоновано нижчу посаду державної служби, чим порушено приписи частин другої-третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», а також право позивачки на гарантії зайняття рівнозначної посади державної служби, що визначені вказаними нормами Закону України «Про державну службу». Окрім того, позивачка зазначила, що відповідач не вжив заходів щодо дотримання вимог статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) під час звільнення позивачки, чим грубо порушив її право на працю та можливість заробляти своєю працею на утримання малолітньої дитини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року, залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 22 грудня 2022 року № 6524/к «Про звільнення ОСОБА_1 » за пунктом 1 частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу»; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу оплати праці Управління фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків); стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 163 260,70 грн (сто шістдесят три тисячі двісті шістдесят гривень 70 копійок) з відрахуванням належних до сплати податків і зборів; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення позивачки відбулося без врахування вимог статті 184 КЗпП України, позаяк остання має дитину віком до трьох років, що виключає підстави для її звільнення у випадку реорганізації. За висновком судів, недотримання відповідачем вимог статті 184 КЗпП України є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, яке впливає на остаточний її результат, яким в контексті цієї справи є спірний наказ про звільнення.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), у якому скаржник, вказавши на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вказавши, що суди попередніх інстанцій застосували приписи частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформованого у постанові Верховного Суду від 05 січня 2023 року у справі №340/2871/21.

Як зазначив скаржник, позивачці одночасно з попередженням про звільнення було запропоновано рівнозначну посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності. Водночас наголосив, що Закон України «Про державну службу» не покладає на суб`єкта призначення обов`язок пропонувати працівнику, що підлягає звільненню, всі вакантні посади державної служби.

В частині дотримання вимог статті 184 КЗпП України скаржник зазначив, що ключовим у застосуванні цієї норми є «звільнення з обов`язковим працевлаштуванням». При цьому вказав, що на виконання зазначеного обов`язку позивачці було запропоновано вакантні посади в новоствореному органі для подальшого працевлаштування. Проте позивачка відмовилась від подальшого працевлаштування.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року у справі №520/1979/23.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2023 року зупинено виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року в частині стягнення з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, крім суми стягнення за один місяць у розмірі, що підлягає до негайного виконання, до закінчення перегляду в касаційному порядку.

15 грудня 2023 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому позивачка порушує питання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у зв`язку з тим, що правовідносини у справі №340/2871/21, на яку послався скаржник, не є подібними до тих правовідносин, які склалися між сторонами у цій справі, що є підставою для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 339 КАС України.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, проаналізувавши постанову Верховного Суду від 05 січня 2023 року у справі №340/2871/21, висновки якої, на думку скаржника, не враховано судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, Суд дійшов висновку про таке.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як зазначалося вище, касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас Верховний Суд наголошує, що системний аналіз норм адміністративного процесуального законодавства свідчить, що під час вирішення справ суди враховують не будь-які висновки Верховного Суду, а ті, які висловлені Судом у подібних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово надавала роз`яснення як треба розуміти подібність правовідносин.

Розглядаючи це питання, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц).

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 05 січня 2023 року у справі №340/2871/21.

Так, у справі №340/2871/21, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, предметом розгляду є питання правомірності наказу про звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису апарату Держпродспоживслужби.

Суди попередніх інстанцій у справі №340/2871/21 установили, що позивач обіймав посаду директора Департаменту захисту споживачів Держпродспоживслужби. Зважаючи на зменшення штатної чисельності новоствореного структурного підрозділу - Департаменту захисту споживачів та контролю за регульованими цінами, відповідач 30 березня 2021 року попередив позивача про наступне звільнення з посади директора Департаменту захисту споживачів через її скорочення. Попередження містило пропозицію позивачу вакантної посади завідувача сектору координації діяльності територіальних органів Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, яка є рівнозначною посаді директора Департаменту захисту прав споживачів. Проте позивач не виявив бажання зайняти запропоновану посаду, подав заперечення на отримане попередження. У зв`язку з цим, наказом від 17 травня 2021 року №262-к позивача звільнено із займаної посади.

За результатами касаційного перегляду справи №340/2871/21 Верховний Суд дійшов висновку, що наказ відповідача у спірній частині є таким, що відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, оскільки прийнятий з дотриманням приписів статті 87 Закону України «Про державну службу».

Водночас предметом розгляду цієї справи є правомірність наказу про звільнення державної службовиці на підставі пункту 1 частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шляхом приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Суди попередніх інстанцій у цій справі установили, що позивачка обіймала посаду заступника начальника відділу оплати праці Управління фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Зважаючи на реорганізацією державного органу відповідач 25 листопада 2022 року попередив позивачку про звільнення та одночасно запропонував посаду головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку у Харківській області Управління бухгалтерського обліку, планово-фінансової діяльності та ресурсного забезпечення Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (з розташуванням робочого місця у місті Харків). Позивачка не надала згоди на переведення на запропоновану посаду у зв`язку з тим, що така посада є нижчою посадою державної служби. В подальшому, відповідач листом від 21 грудня 2022 року №15452/10.1/23/22 запропонував позивачці зайняти рівнозначну вакантну посаду начальника відділу архівної роботи Управління організаційної роботи, документування та контролю Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з розташуванням робочого місця у місті Суми. Не дочекавшись відповіді відповідач видав наказ, яким звільнив позивачку із займаної посади. При цьому суди установили, що позивачка на час отримання попередження про звільнення відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 мала дитину віком до трьох років та була звільнена з державної служби до досягнення дитиною трирічного віку.

З огляду на установлені обставини, суди попередніх інстанцій задовольнили частково позовні вимоги, зазначивши про протиправність звільнення позивачки, оскільки вона має дитину віком до трьох років, що в силу вимог статті 184 КЗпП України виключає підстави для її звільнення у випадку реорганізації.

З наведеного висновується, що правовідносини у цій справі та у справі №340/2871/21 відрізняються суб`єктним складом учасників, особливостями правового регулювання та фактичними обставинами.

Суд зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Аналізуючи зміст постанови Верховного Суду від 05 січня 2023 року у справі №340/2871/21, на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, Суд констатує, що вона стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цьому касаційному провадженні, тому не може слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень, щодо яких подано касаційну скаргу в цій справі, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

За наведених обставин Суд дійшов висновку про задоволення заявленого позивачкою клопотання і закриття касаційного провадження у цій справі.

З огляду на закриття касаційного провадження, виконання судових рішень у цій справі, яке було зупинене ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2023 року, підлягає поновленню.

Керуючись статтями 248, 339, 345, 355, 359, 375 КАС України, Суд

У Х В А Л И В:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул.

Поновити виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року в частині стягнення з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, крім суми стягнення за один місяць у розмірі, що підлягає до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач судді А.Г. Загороднюк В.М. Соколов Л.О. Єресько