Справа № 380/8253/23
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2024-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/8253/23 пров. № А/857/20390/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Слободян І.М.

за участю:

представник позивача Загвойська О.В.

представник відповідача Пержола А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2023 року у справі № 380/8253/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання дії та бездіяльності протиправними, (головуючий суддя Потабенко В.А., м. Львів, рішення проголошено 13:31:33, повне судове рішення складено 06 жовтня 2023 року)

В С Т А Н О В И В:

19.042023 громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 (далі позивач, скаржник, ОСОБА_1 ) звернувся в Львівський окружний адміністративний суд із позовом до Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУ ДМС у Львівській області), Державної міграційної служби України (далі ДМС України) , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.03.2023 №38-23 про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що спірним рішенням йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. Позивач вважав таке рішення відповідача неправомірним, оскільки таке прийняте без врахування усіх істотних обставин. Зазначав, що є громадянином Республіки Казахстан і має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних та релігійних причин. Побоюючись систематичного порушення прав людини, залишив, та не може повернутися до країни походження. Вважав, що надав ДМС України та ГУ ДМС у Львівській області достатньо доказів на підтвердження своєї заяви-анкети, які містяться в матеріалах особової справи, але які не були взяті до уваги при прийнятті спірного рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

За наслідками розгляду справи суд першої інстанції констатував, що ДМС України дійшло обґрунтованого висновку про те, що позивач не бажає повертатись до країни громадянської належності (Республіки Казахстан) з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (в даному випадку - обґрунтованість побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою участі в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Не погодившись із рішення суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить апеляційний суд скасувати оскаржене рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Скаржник зазначає, що під час слухання справи №380/724/22 за позовом ОСОБА_1 судом вже досліджувались та були встановлені обставини, які свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач, як «доріс» організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», у разі його повернення в Республіку Казахстан. Позивачу вдруге було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тоді як підстави для відмови ОСОБА_1 не змінились і вже були визнані судами неправомірними.

Також скаржник вважає, що судом першої інстанції помилково не було взято до уваги докази на підтвердження членства позивача у організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», а саме довідку про приналежність до організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», та покази свідка ОСОБА_2 - офіційного прес-секретаря організації, який підтвердив статус Позивача як учня-доріса у вказаній організації у судовому засіданні під час слухання справи судом першої інстанції.

Наголошує на тому, що владою Республіки Казахстан переслідуються не тільки члени «Хізб ут-Тахрір», але і ті хто належить до дорісів цієї партії. Також утиски загрожують членам їх родин. Спецслужбами Казахстану переслідуються будь-які прояви співчуття, підтримки партії «Хізб ут-Тахрір». Зокрема, позивач чітко вказував, що поділяє погляди партії «Хізб ут Тахрір аль Ісламі» та сповідує релігію Іслам з суворим дотриманням усіх постулатів даної релігії. Під час одного з обшуків позивач отримав погрози від працівників спецслужб Казахстану у вигляді можливості відкриття проти нього кримінальної справи. Більш детально це вказано в Анкеті про звернення за захистом.

Окрім того, встановлений факт переслідування батька Позивача може бути підставою ведення проти позивача негласних слідчих дій та фабрикації кримінального провадження. Позивач також побоюється переслідувань у вигляді кримінального провадження у випадку повернення до Казахстану через спробу отримати міжнародний захист в Україні, вказуючи свою прихильність до ідей партії «Хізб ут-Тахрір».

Таким чином, вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги вищезазначені докази та не наведено підстав за яких такі докази не можуть бути прийняті судом.

Також скаржник вважає, що неправильним та таким, що не відповідає обставинам справи є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що він в Республіці Казахстан є членом сім`ї «ворога народу», а, відтак, не буде переслідуватись. Такі висновки, на думку скаржника, не відповідають обставинам справи, адже переслідування батьків позивача у країні громадянської належності було саме через їх активне членство у організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Побоювання батьками позивача кримінального переслідування та засудження за діяльність в релігійній організації, яка за законодавством України не вважається терористичною, були визнані судами обґрунтованими та встановленим.

У відповідь на апеляційну скаргу ДМС України подала відзив, в якому заперечує доводи апеляційної скарги скаржника, просить у задоволенні скарги відмовити, а оскаржене рішення залишити без змін.

Так, ДМС України зазначає, що в результаті всебічного, об`єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи ОСОБА_1 , а також інформації по країні походження було встановлено, що заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні, відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вважає, що позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням йому фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності - Казахстані. Крім того, позивач не повідомляє про переслідування в країні громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи.

Також, на думку, ДМС України, позивач не навів фактів й обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а його обґрунтування причин, за якої позивач наразі не може повернутися до країни походження мають суперечливу інформацію. У позивача відсутні будь-які документи, які б підтверджували його належність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». В ході проведення співбесід 07.12.2022 та 15.12.2022, задля надання належної оцінки твердженням позивача про його належність до партії, ОСОБА_1 було поставлено ряд загальнотеоретичних питань щодо діяльності вищевказаної партії. На питання: «Де знаходиться головний офіс «Хізб ут-Тахрір» в Україні?», «Чим займається і які цілі переслідує Ваша партія в Казахстані?», «Яка основна ціль, мета, ідеологія партії?», позивач не зміг надати відповіді.

Додатково ДМС України наголошує, що ОСОБА_1 в країні громадянської належності не переслідувався, а всі події мали безпосереднє відношення до його батька. Аналізом матеріалів справи було встановлено, що до позивача не застосовувались тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження або звинувачення. Покарання за членство в забороненій за законодавством Республіки Казахстан організації не передбачає смертної кари.

Окрім вищенаведеного, ОСОБА_1 повідомив, що в країні громадянської належності залишилась його рідна сестра, з якою позивач часто спілкується та стверджує, що вона не переслідується в Казахстані.

Беручи до уваги вищевикладені факти у сукупності ДМС України вважає, що позивач, у випадку повернення до Казахстану, не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п. ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує повністю, просить суд скаргу задовольнити з мотивів викладених у ній.

Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог скарги заперечив з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, просить суд залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ташкент, Республіка Узбекистан, є громадянином Республіки Казахстан, за національністю казах, віросповіданням іслам, освіта середня, неодружений, рідна мова казахська.

09.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначав, що з дитинства дізнався про існування релігійної політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» (за текстом партія), познайомився з її ідеями. Самостійно вивчав діяльність та ідеологію партії. На початку 2020 року, після повернення з Туреччини, був затриманий працівниками Комітету національної безпеки. Стверджував, що партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Республіці Казахстан. До того ж, що спецслужбами Республіки Казахстан переслідується його батько, який був активним членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Відтак, заявляв про побоювання стати жертвою переслідування за політичні переконання та релігійні принципи.

За результатами розгляду вказаної заяви, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішенням ДМС України від 26.11.2021 №365-21 громадянину ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.

Позивач не погодився з цим рішенням та звернувся до суду з позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду № 380/724/22 від 29.06.2022, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суд від 27.10.2022, позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №365-21 від 26.11.2021 про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

- в іншій частині позовних вимог, зокрема, у зобов`язанні ДМС України визнати громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду №380/724/22 від 29.06.2022 та рішення ДМС України № 26-22 від 03.11.2022 ГУ ДМС у Львівській області здійснено повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 09.03.2021 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України № 365-11 від 26.11.20211 ДМС України 30.03.2023 року та прийнято рішення №38-23 про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З цим рішенням ОСОБА_1 не погодився, відтак звернувся до суду з позовом.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність рішення відповідача з наступних причин.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VІ (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з п. п. 1, 13 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 5 Закону №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. ч. 1, 7 ст. 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 11 ст. 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п. 6.10 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. п. 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п. 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, зобов`язаний надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Крім того, на заявника загальними правовими принципами доказового права покладено обов`язок доказу тверджень, які він висловлює. І тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

При цьому, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

З матеріалів співбесід з позивачем встановлено, що ОСОБА_1 у 2020 році залишив територію Республіки Казахстан та переїхав до Туреччини. Перешкод у виїзді в країні походження йому не чинили.

В Туреччині ОСОБА_1 перебував кілька місяців, а звідти, літаком через аеропорт Львів, потрапив до України. Зазначив, що метою прибуття до України було отримання захисту та отримання статусу біженця. Підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в поданій заяві-анкеті позивач вказав побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами, перебуванням учнем (дорісом) в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та переслідуванням його батька за членство в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, Львівський окружний адміністративний суд у рішенні № 380/724/22 від 29.06.2022 встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних, з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Між тим, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999), №1989 (2011) та №2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд також врахував, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду № 380/724/22 від 29.06.2022 набрало законної сили, вищевказані обставини доказуванню в цій справі (за участі тих самих осіб стосовно яких встановлено ці обставини) не підлягають.

За своєю суттю позиція ОСОБА_1 щодо побоювань зазнати переслідувань в країні походження ґрунтується на покликаннях на:

- приналежність до партії;

- переслідування батька позивача правоохоронними органами країни походження.

Вивчивши протоколи співбесід з позивачем, які проводились органами ДМС України, а також співставивши їх доводами заяви-анкети та обставинами справи в цілому, апеляційний суд робить наступні висновки.

Побоювання зазнати переслідування у країні походження у ОСОБА_1 ґрунтуються на твердженнях про кримінальне переслідування батька позивача за ч. 2 ст. 405 Кримінального кодексу Республіки Казахстан «організація і участь в діяльності громадського або релігійного об`єднання чи іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності чи ліквідації у зв`язку зі здійсненням ними екстремізму чи тероризму».

Діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена у Казахстані з 2005 року.

На підтвердження своєї приналежності до організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» позивач не подав жодних доказів. Ним також нічим не підтверджено його статус учня (доріса) в цій організації.

В той же час ОСОБА_1 стверджував, що політичною діяльністю в партії почав займатись з кінця 2018 року. В 2019 році вільно залишив Казахстан та переїхав до Туреччини, де впродовж кількох місяців, за його словами, займався вивченням ісламу. Після цього повернувся до країни національного походження, де перебував до 2020 року. В Туреччині за захистом не звертався.

За змістом протоколів співбесід діяльність позивача в партії обмежувалась участю у зборах осередків партії, вивченню ісламу. При цьому стверджується, що агітацією інших осіб та пропагуванням поглядів на широкий загал ОСОБА_1 не займався. До того ж ОСОБА_1 володіє загальновідомою інформацією про партію, яка є широко доступною. Позивачем також нічим не підтверджено його статус учня (доріса) в цій організації.

З пояснень наведених у протоколах-співбесідах вбачається, що ОСОБА_1 поверхнево описує випадки, які трактує як утиски в країні походження щодо членів партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Висновки ґрунтуються на гіпотетичних міркуваннях. Виняток становлять заходи, які здійснювали правоохоронні органи щодо його батька в рамках кримінального провадження, проте навіть такі не можуть бути належним обгрунтуванням побоювання зазнати переслідування у країні походження, оскільки ОСОБА_1 не є та не довів, на думку суду, безпосереднього членства в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Отже, побоювання, на які покликається позивач, мають сумнівний характер.

Апеляційний суд також враховує лист Управління Служби безпеки України у Львівській області № 62/5/9-2612 від 13.06.2023 «Щодо порушення міграційного законодавства», згідно з яким діяльність та перебування на території України ОСОБА_1 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ), становить загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При прийнятті рішення суд також не може оминути думку Європейського суду з прав людини, згідно якої «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих), є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади (рішення ЄСПЛ по справі «Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії (Kasymakhimov and Saybataiov v. Russia, № 26261/05 и 26377/06).

Також рішенням Європейського Суду з прав людини № 31098/08 від 12.06.2012 у справі «Хізбут-Тахрір» проти Німеччини» визнано законним та обґрунтованим рішення Німецького уряду щодо заборони діяльності організації «Хізбут-Тахрір» в зв`язку з пропагандою заперечення права на існування держави Ізраїль, закликів його насильницького знищення, вигнання та вбивства його мешканців.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наслідками розгляду справи, враховуючи наведені норми права, обставини справи і докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що ДМС України обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності (Республіки Казахстан) з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (в даному випадку - обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою участі в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2023 року у справі №380/8253/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 29 січня 2024 року.