Справа № 280/117/22
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2024-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 січня 2024 року м. Дніпросправа № 280/117/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року (суддя Прасов О.О., повне судове рішення виготовлено 08 серпня 2022 року) в справі № 280/117/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України (далі ДСА), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі ТУ ДСА) про визнання протиправними дій ТУ ДСА щодо нарахування та виплати йому як судді Михайлівського районного суду Запорізької області суддівської винагороди за період з 01 червня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно, виходячи з посадового окладу судді в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102,00 грн.; зобов`язання ТУ ДСА здійснити перерахунок і виплату недоплаченої суддівської винагороди судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 за період з 01 червня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно, виходячи з посадового окладу судді в розмірі 30 прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року 2270,00 грн., в загальній сумі 34 041,44 грн., з врахуванням раніше виплачених сум і з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року залучено до участі у справі як співвідповідача ДСА України.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року залишено без розгляду позовну заяву у частині вимог за період з 01 червня 2021 по 31 червня 2021 року включно.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року позов задоволено частково, зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року, виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року - 2270 грн. 00 коп., з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Запорізькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року, виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року - 2270 грн. 00 коп., з урахуванням раніше виплачених сум; в іншій частині позовної заяви відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року в адміністративній справі № 280/117/22 скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2023 року постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2022 року у справі №280/117/22 скасовано, справа направлена на новий судовий розгляд до Третього апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року справа прийнята до провадження.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення в частині відмови у задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій ТУ ДСА, ухвалити в цій частині рішення про задоволення цих вимог, скасувати рішення в частині зобов`язання ДСА здійснити фінансування ТУ ДСА з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати йому недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року, скасувати ухвалу від 07 лютого 2022 року про залучення ДСА. Вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що ДСА України не забезпечила відповідних видатків, отже саме ТУ ДСА має нести юридичну відповідальність за допущені порушення в частині неналежного розміру нарахування та виплати суддівської винагороди.

Відповідач ТУ ДСА в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в цілому та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ДСА та ТУ ДСА просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд доходить до висновку, що апеляційні скарги не можуть бути задоволені з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 . Указом Президента України від 27 червня 2013 року №352/2013 «Про призначення суддів» призначений на посаду судді Михайлівського районного суду Запорізької області строком на п`ять років.

Наказом голови Михайлівського районного суду Запорізької області від 09 липня 2013 року за №36 позивача зараховано до штату Михайлівського районного суду Запорізької області.

Дослідивши кошторис на 2021 рік ТУ ДСА в Запорізькій області, план асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду бюджету на 2021 рік ТУ ДСА в Запорізькій області, план спеціального фонду бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків) на 2021 рік ТУ ДСА в Запорізькій області; довідки про зміни до плану асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду бюджету на 2021 рік ТУ ДСА в Запорізькій області, довідки про зміни до кошторису на 2021 рік ТУ ДСА в Запорізькій області; довідки про зміни до плану спеціального фонду бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків) на 2021 рік ТУ ДСА в Запорізькій області; розрахункові листи про розмір нарахованої та виплаченої суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за липень-грудень 2021 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що будь-які обмеження суддівської винагороди не можуть бути застосовані до позивача іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів». При нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому застосування Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Проте суд першої інстанції вважав, що обчислення позивачем у позовній заяві сум недоотриманої суддівської винагороди за період з 01 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року є необґрунтованим, оскільки з розрахункових листів про розмір нарахованої та виплаченої суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за липень-грудень 2021 року вбачається, що до складу суддівської винагороди входить «Індексація доходу НОВ», яка не врахована позивачем і ним з цього приводу нічого не зазначено у позовній заяві.

Також судом першої інстанції встановлено, що позивачу виплата суддівської винагороди у липні-грудні 2021 року здійснювалась відповідно до виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) та приписів бюджетного законодавства, а не дотримання приписів ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» могло б мати негативні наслідки для службових осіб відповідача ТУ ДСА, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність ознак протиправності в діях ТУ ДСА щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно, виходячи з посадового окладу судді в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Суд першої інстанції вважав, що права та інтереси позивача будуть захищені, якщо відповідача буде зобов`язано здійснити нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди за період з 01 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року, виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року 2270 грн. 00 коп., з урахуванням раніше виплачених сум.

Водночас, співвідповідач має бути зобов`язаний здійснити фінансування відповідачу з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати позивачу недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року, виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року 2270 грн. 00 коп., з урахуванням раніше виплачених сум.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 2013 року ОСОБА_1 обіймає посаду судді Михайлівського районного суду Запорізької області.

В період з 01 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року ОСОБА_1 отримував суддівську винагороду, обраховану з прожиткового мінімуму, який використовувався для обчислення базового розміру посадового окладу, на рівні 2102,00 грн., що не заперечується сторонами.

За позицією позивача базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду з 01 січня 2021 року повинен складати 2270,00 грн. x 30 = 68100,00 грн., тоді як ТУ ДСА нараховувало і виплачувало щомісячно 63060,00 грн. (2102,00 грн. х 30).

Спірним в цій справі є питання правомірності обчислення та виплати позивачу суддівської винагороди, виходячи з установленого у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, розмір якого становить 2102 гривні.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

У преамбулі Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Статтею 4 Закону №1402-VIII визначено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Отже, виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

Статтею 7 Закону України від 15 грудня 2020 року №1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень; працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні.

Верховним Судом в постанові від 12 липня 2023 року в справі № 140/5481/22 викладена наступна правова позиція:

«З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII).

Цим Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Основного Закону України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. У контексті спірних правовідносин потрібно наголосити, що Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які у системному зв`язку дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що оскільки Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій).

Слід зазначити, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в розумінні частини другої статті 130 Конституції України.

Пунктом 1 частини третьої та пунктом 1 частини четвертої статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України від 15 липня 1999 року № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі - Закон № 966-XIV), відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум.

Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас статтею 7 Закону № 1082-IX разом із встановленням станом на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 гривень.

До 2021 року відповідачем для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону № 1402-VIII.

Варто зазначити, що зміни до Закону № 1402-VIII у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який йдеться у цій справі, а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди, немає.

Закон № 1082-IX фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII.

Закон № 1082-IX не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). У межах касаційного перегляду судових рішень в цій справі колегія суддів звертає на нього увагу у сукупності з іншою аргументацією, про яку йдеться вище.

Отже, Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом № 1402-VIII.

Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 7 Закону № 1082-ІХ та статті 135 Закону № 1402-VIII у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року від 30 листопада 2021 року та від 22 червня 2023 року у справах № 400/2031/21, № 360/503/21 та № 400/4904/21 відповідно.

Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року (2270,00 грн), на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн), на підставі абзацу 5 статті 7 Закону № 1082-IX є неправомірним.».

Застосовуючи приведену правову позицію Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність застосування при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди у 2021 році прожиткового мінімуму, установленого Законом № 1082-ІХ, в розмірі 2102,00 грн.

Доводи апелянта ТУ ДСА щодо правомірності нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди із застосуванням прожиткового мінімуму, встановленого Законом № 1082-ІХ для обчислення суддівської винагороди, в розмірі 2102,00 грн. спростовані приведеними вище висновками суду стосовного того, що розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону № 1402-VIII, тому позивач має право на отримання суддівської винагороди у розмірі, установленому законом.

Позивач же вважає, що саме ТУ ДСА має нести юридичну відповідальність за допущені порушення в частині неналежного розміру нарахування та виплати суддівської винагороди.

Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції в цій справі та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказав на необхідність з`ясування участі ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні прожиткового мінімуму «для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» при виплаті суддівської винагороди, і, як наслідок, визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чи відповідач (другий відповідач), бо без з`ясування того, хто з розпорядників бюджетних коштів прийняв рішення про виплату суддівської винагороди із застосуванням непередбаченої Законом величини (ДСА України шляхом виділення територіальним органам ДСА відповідних бюджетних коштів у меншому розмірі, чи ТУ ДСА в Запорізькій області, нарахувавши позивачу суддівську винагороду в меншому обсязі попри виділення йому ДСА України відповідних бюджетних коштів), застосування ефективного способу захисту порушеного права є неможливим.

Судом витребувано з ДСА України відомості, чи виділялись ТУ ДСА в Запорізькій області кошти на виплату суддівської винагород із розрахунку прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» для працездатних осіб (2270 грн.), чи в кошторисі на виплату суддівської винагороди у 2021 році застосовувався як розрахункова величина прожитковий мінімум в розмірі 2102 грн.

За повідомленням ДСА України розпорядники бюджетних коштів при затвердженні бюджетного кошторису застосовували розрахункову величину 2102,00 грн. відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» та з урахуванням доведених Міністерством фінансів України показників, що підтверджено кошторисом на 2021 рік ТУ ДСА в Запорізькій області, планом асигнувань на 2021 рік та планом спеціального фонду бюджету на 2021 рік.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Відповідно до статті 149 цього Закону суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.

Відповідач ТУ ДСА як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження у межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2021 рік).

Враховуючи, що розпорядники бюджетних коштів при затвердженні бюджетного кошторису на виплату суддівської винагороди у 2021 році застосовували розрахункову величину 2102,00 грн відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та з урахуванням доведених Міністерством фінансів України показників, тобто головним розпорядником бюджетних коштів ДСА України здійснювалось фінансування розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня ТУ ДСА в Запорізькій області для виплати суддівської винагороди саме із розрахункової величини 2102,00 грн., суд погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що ТУ ДСА допущено протиправну бездіяльність щодо обчислення суддівської винагороди позивачу.

Відповідно, є необґрунтованими доводи позивача про недоведеність того, що саме ДСА України не забезпечила відповідних видатків.

Також суд визнає цілком правомірним залучення судом першої інстанції до участі в справі як відповідача ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів в силу того, що саме головним розпорядником бюджетних коштів має забезпечуватися фінансування розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня, яким є ТУ ДСА.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відтак, обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача, а саме зобов`язання ТУ ДСА здійснити нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди за спірний період, виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року, - 2270,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язання ДСА України здійснити фінансування ТУ ДСА з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати позивачу недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року, виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року, - 2270,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум, суд визнає обґрунтованим.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року в справі № 280/117/22 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року в справі № 280/117/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 31 січня 2024 року та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 січня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко