Справа № 120/17084/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2024-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 р. Справа № 120/17084/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного контролю (нагляду) у Вінницькій області визнання протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

14.11.2023 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Ковальчука Є.М., подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови від 31.10.2023 № ПШ000797 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000 грн відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржуваною постановою на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" відповідач наклав на позивача стягнення за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме реєстраційного листа режимів праці та відпочинку водія (тахокарта).

Позивач зазначає, що в оскаржуваній постанові не конкретизовано суті встановленого порушення, а саме по собі посилання на акт від 21.09.2023 цього факут не змінює.

Крім того, на думку позивача, виходячи зі змісту положень Закону України "Про автомобільний транспорт" обов`язок щодо надання документів для перевірки лежить саме на водієві, а не на перевізникові, і перевізник під час здійснення перевезення не може проконтролювати, які саме документи надані водієм для перевірки. Тому ненадання саме водієм документів для перевірки не може вважатися порушенням перевізником законодавства про автомобільний транспорт.

Також позивач вказує на те, що у разі коли водій з будь-яких передбачених угодою підстав (перебування у відпустці, на лікарняному тощо) не використовував автомобіль, надання тахокарт за цей період не може вимагатися. До того ж ЄУТР не є обов`язковою для використання при здійсненні внутрішніх перевезень та її умови не застосовуються до перевезень під час надзвичайних ситуацій, тоді як на момент здійснення перевірки діяла надзвичайна ситуація воєнного характеру.

Позивач звертає увагу на те, що відповідальність за управління транспортними засобами без контрольних пристроїв (тахографів) або без щоденних реєстраційних листків режимів праці та відпочинку передбачена саме за здійснення міжнародних перевезень, що є обов`язковою умовою.

Крім того, позивач посилається на те, що справа про порушення законодавства про автомобільний транспорт, за результатами якої було винесено оскаржувану постанову, розглядалась без його участі та участі його представника, що є самостійною підставою для скасування рішення про накладення штрафу.

Ухвалою суду від 20.11.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст.ст. 160-161 КАС України. Так, суд встановив, що в адміністративному позові позивачем визначено ОСОБА_1 як фізичну особу, хоча з матеріалів позовної заяви видно, що оскаржувана постанова винесена щодо ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця. Крім того, в адміністративному позові відповідачем зазначено Державну службу України з безпеки на транспорті, водночас з доданих до позовної заяви документів видно, що оскаржувана постанова винесена Державною службою України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного контролю (нагляду) у Вінницькій області. Відтак позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

01.12.2023 від представника позивача до суду надійшла нова редакція позовної заяви, в якій позивачем визначено ФОП ОСОБА_1 , а відповідачем Державну службу України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області.

Таким чином, позивач усунув недоліки позовної заяви та виконав ухвалу суду від 20.11.2023 про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 13.12.2023 відкрито провадження у справі за позовом ФОП ОСОБА_1 та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

27.12.2023 поштою до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що листом від 25.09.2023 позивача було запрошено для участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення, однак у зв`язку з надходженням клопотання про відкладення розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 31.10.2023. Листом від 16.10.2023 позивача знову було запрошено для участі у розгляді справи, але від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи без жодного підтверджуючого документа щодо зайнятості у інших справах. При цьому відповідач зауважує, що, подаючи вперше клопотання про відкладення, позивач мав об`єктивну можливість надати власні письмові пояснення або заперечення, натомість вказаним правом не скористався.

Відповідач не погоджується з твердження про те, що у акті перевірки від 21.09.2023 зазначено неіснуюче порушення, оскільки у відповідній графі акту щодо вчиненого порушення, відповідальність за яке передбачена статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", інспектор вказав на відсутність реєстраційних листів режимів праці та відпочинку водія (тахокарт). Відтак, оскільки транспортний засіб позивача обладнаний аналоговим тахографом, то водій мав мати при собі зокрема і заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (999_016).

Відповідач звертає увагу на те, що позивач не надав жодних підтверджуючих документів про передачу власного транспортного засобу в законне користування іншим особам, також факт відсутності документів, зазначених у акті від 21.09.2023 про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт, не заперечується і самим позивачем.

16.01.2024 до суду надійшли аналогічні за змістом відповіді на відзив, в яких представник позивача зазначає, що відзив поданий з порушенням порядку та строку його подання та неповноважною особою.

Крім того, представник позивача просить суд врахувати, що щотижневий графік перевірки містить загальне визначення місця проведення перевірки фактично вся Вінницька область і не містить конкретизації місця проведення перевірки із визначенням назви доріг тощо. Водночас копія направлення на рейдову перевірку не відповідає змісту щотижневого графіку.

Представник позивача також вказує на те, що оскаржувана постанова винесена без належного повідомлення уповноваженої особи перевізника. Також звертає увагу на дію воєнного стану, як надзвичайну подію воєнного характеру, під час якої Наказ № 340 і Положення, Наказ № 385 та Інструкція не повинні застосовуватись.

26.09.2023 поштою до суду надійшли заперечення, в яких представник відповідача зазначив про попущення представником позивача строку для подання відповіді на відзив.

Разом з тим, як доводи представника відповідача щодо недотримання порядку і строку подання відзиву на позовну заяву, так і доводи представника відповідача щодо порушення строку на подання відповіді суд відхиляє, оскільки матеріали справи не дають суду достатніх правових підстав дійти до відповідного висновку. Тому з метою забезпечення процесуальних прав сторін під час розгляду цієї справи суд приймає до розгляду та враховує подані ними заяви по суті справи.

При цьому суд відхиляє доводи представника позивача про те, що відзив на позовну заяву мав бути поданий виключно через підсистему "Електронний суд", оскільки згідно з ч. 8 ст. 18 КАС України реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі в порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив таке.

21.09.2023 працівниками Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті проведено перевірку транспортного засобу марки "MAN", номерний знак " НОМЕР_1 ", серія та номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , з причіпом "WILCOX", номерний знак " НОМЕР_3 ", серія та номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_4 , під керування водія ОСОБА_2 .

Відповідно до ТТН від 21.09.2023 замовником та вантажовідправником є "Агрофірма "Уланівська", а вантажоодержувачем ТОВ "Елеватор Родина".

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу власником транспортного засобу марки "MAN ", номерний знак " НОМЕР_1 ", є ОСОБА_1 .

За наслідками перевірки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільний транспортом № 000534 від 21.09.2023, яким зафіксовано, що під час перевірки виявлено порушення вимог ст.ст. 34, 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" та Наказу № 34, 340 від 07.06.2010, Наказу № 385 від 24.06.2010, що полягає у наступному: перевезення вантажів без реєстрації режиму праці та відпочинку водія, а саме водій ОСОБА_2 не надав реєстраційний лист режиму праці та відпочинку водія за 21.09.2023, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме відсутність на момент перевірки документів, передбачених ст. 48 цього Закону (реєстраційного листа режиму праці та відпочинку водія (тахокарта)).

25.09.2023 Відділом державного нагляду (контролю) у Вінницькій області складено повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, який призначено на 10.10.2023. Повідомлення адресоване ФОП ОСОБА_1

10.10.2023 від позивача до відповідача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи на 31.10.2023.

16.10.2023 Відділом державного нагляду (контролю) у Вінницькій області складено повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, який призначено на 31.10.2023. Повідомлення адресоване ФОП ОСОБА_1

31.10.2023 від представника позивача, адвоката Ковальчука Є.М., до відповідача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

31.10.2023 Відділом державного нагляду (контролю) у Вінницькій області прийнято постанову № ПШ 000797, якою за порушення вимог ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" до ФОП ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі 17000 грн згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 60 вказаного Закону.

Вважаючи зазначену постанову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про автомобільний транспорт" (далі Закон № 2344-ІІІ) цей закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами-суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) (далі Положення № 103).

Відповідно до п. 1 Положення № 103 Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно з пп. 1 п. 4 Положення № 103 основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

За приписами пункту 8 Положення № 103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу.

Підпунктами 2, 54, 58, 62 пункту 5 Положення № 103 визначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на здійснення перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично здійснюється; здійснює інші повноваження, визначені законом.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 (далі Порядок № 1567).

Відповідно до п.п. 2-4 Порядку № 1567 державному контролю підлягають усі транспортні засоби, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю, у тому числі шляхом проведення рейдових перевірок.

Відповідно до п. 14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Пунктом 15 Порядку № 1567 встановлено вичерпний перелік підстав під час проведення рейдової перевірки, серед яких зазначено наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання водієм режиму праці та відпочинку; виконання водієм інших вимог Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2020 у справі № 820/4624/17 зазначив, що аналіз положень статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте вказано на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.

Процедура оформлення результатів перевірки та застосування адміністративно-господарських штрафів регламентовані пунктами 20-30 цього Порядку.

Так, виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності).

У разі відмови уповноваженої особи суб`єкта господарювання або водія від підписання акта перевірки суб`єкта господарювання або акта перевірки транспортного засобу посадові особи, що провели перевірку, роблять про це запис (п. 20-22 Порядку № 1567).

Відповідно до пункту 25 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Пунктами 26, 27 Порядку № 1567 передбачено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням. У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно із додатком 5.

Судом встановлено, що згідно з актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільний транспортом № 000534 від 21.09.2023 зафіксовано, що під час перевірки виявлено порушення ст.ст. 34, 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" та Наказу № 34, 340 від 07.06.2010, Наказу № 385 від 24.06.2010, що полягає у наступному: перевезення вантажів без реєстрації режиму праці та відпочинку водія, а саме водій ОСОБА_2 не надав реєстраційний лист режиму праці та відпочинку водія за 21.09.2023, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме відсутність на момент перевірки документів, передбачених ст. 48 цього Закону (реєстраційного листа режиму праці та відпочинку водія (тахокарта)).

Повідомленням Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області від 25.09.2023 позивача інформовано про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, який призначено на 10.10.2023. Разом з тим позивачем подано клопотання про перенесення розгляду справи на 31.10.2023.

Відтак 16.10.2023 Відділом державного нагляду (контролю) у Вінницькій області складено інше повідомлення, яким позивача інформовано про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт 31.10.2023. Однак 31.10.2023 від представника позивача, адвоката Ковальчука Є.М. до відповідача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

Оцінюючи зазначені вище обставини справи в контексті наведених вимог чинного законодавства, суд враховує, що за загальним правилом неявка належно повідомленої уповноваженої особи суб`єкта господарювання (перевізника) не перешкоджає розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Судом встановлено, що відповідач належним чином та завчасно повідомив позивача про розгляд відповідної справи, зокрема за клопотанням позивача відклав розгляд справи, призначеної на 10.10.2023, визначивши дату наступного розгляду, про яку просив позивач (його представник), а саме 31.10.2023.

Суд враховує, що позивачу була забезпечена можливість надати свої пояснення (заперечення) щодо виявленого порушення, зокрема у письмовій формі, та докази на його спростування.

Також суд вважає, що вирішення клопотання уповноваженої особи суб`єкта господарювання (перевізника) про перенесення розгляду справи перебуває в межах дискреційних повноважень органу державного контролю і що визначальним у цьому разі є саме факт належного повідомлення відповідного суб`єкта про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Відтак розгляд відповідачем справи по суті незважаючи на подання представником позивача клопотання від 31.10.2023 про його відкладення, на думку суду, не свідчить про порушення вимог чинного законодавства.

До того ж, згідно з правовою позицією Верховного Суд, що мітиться у постанові від 01.03.2018 у справі № 820/4810/17, відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє особу права спростовувати вину у суді, та, у зв`язку з цим, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Вказана позиція також підтримана Сьомим апеляційним адміністративним судом у постанові від 03.01.2023 в справі №120/1509/22-а.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт та мав реальну можливість брати участь у її розгляді і заперечувати висновки акту перевірки.

За приписами статті 6 Закону № 2344-ІІІ державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Відповідно до статті 48 Закону № 2344-ІІІ автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Аналіз наведених нормативних положень вказує на те, що при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів законодавцем не встановлено їх вичерпного переліку, але зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.

Статтею 60 Закону № 2344-ІІІ встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто, за змістом абзацу 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ, суб`єктом відповідальності за вказане правопорушення є саме автомобільний перевізник.

Відтак відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення пасажирів застосовується саме до перевізників.

Звідси, ключовим питанням в межах цієї справи є з`ясування питання про те, чи є позивач перевізником у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт".

Згідно із статтею 1 Закону № 2344-III:

автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

вантажні перевезення це перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Крім того, статтею 33 Закону № 2344-III передбачено, що автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах.

Тобто відповідальності за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають автомобільні перевізники, а не власники транспортних засобів, за умови, що вони не використовують транспортний засіб, а лише володіють майновими правами на нього у відповідності до статті 1 ПДР України.

Приписами пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв`язку № 363 від 14 жовтня 1997 року, надано такі визначення понять:

перевізник фізична або юридична особа суб`єкт господарювання, який надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

товарно-транспортна документація комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.

товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Відповідно до пункту 11.1 зазначених Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Сторони можуть внести до товарно-транспортної накладної будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають необхідною.

Аналіз вищезазначених норм Правил засвідчує, що у будь-якому разі товарно-транспортна накладна має містити обов`язкову інформацію (обов`язкові реквізити), визначену цими Правилами та відображену у додатку.

Отже, правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні передбачають, що товарно-транспортна накладна (ТТН) повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах, тобто коли є послуга перевезення вантажу.

Судом встановлено, що під час перевірки водій надав посадовій особі органу державного контролю товарно-транспортну накладну від 21.09.2023, однак дані щодо автомобільного перевізника у ній відсутні.

Водночас, враховуючи те, що ТТН оформляється якщо наявна послуга перевезення вантажу, то наявність відповідної ТТН не може свідчити про перевезення вантажу для власних потреб та спростовує відповідні доводи позивача.

Згідно з положеннями ст.ст. 908, 909 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відтак за своїм призначенням товарно-транспортна накладна є документом для обліку товарно-матеріальних цінностей. Водночас товарно-транспортна накладна не може вважатись належним джерелом інформації про фактичного перевізника товару та користувача транспортного засобу.

За визначенням пункту 1.6 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" власники транспортних засобів юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Згідно з пунктом 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 № 379 (Інструкція № 379), якщо власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортним засобом іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Верховний Суд у постанові від 20.12.2018 у справі № 804/8740/16 зауважив, що наведені положення пункту 6.3 Інструкції № 379 передбачають видачу тимчасового реєстраційного талона на транспортний засіб за зверненням користувача транспортного засобу.

Отже, у разі перебування транспортного засобу у користуванні інших осіб, обов`язковим для автомобільного перевізника документом, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, є тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб.

Суд враховує, що згідно з пунктом 3 розділу ІІ Порядку ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2020 № 779, до ЄДРТЗ уноситься інформація про транспортні засоби, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, відомості про їх власників (співвласників), належних користувачів, закріплені номерні знаки та реєстраційні документи на такі транспортні засоби.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІ цього Порядку внесення до ЄДРТЗ інформації про об`єкти обліку здійснюється в разі, зокрема, внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу, передачі права користування та/або розпорядження транспортним засобом іншій особі з видачею тимчасового реєстраційного талона

Також слід зазначити, що пункт 2 Порядку внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1145 від 08.10.2022, передбачає, що належний користувач це фізична особа, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить, а також керівник юридичної особи (особа, яка виконує повноваження керівника юридичної особи) або працівник, визначений керівником юридичної особи, яка є власником транспортного засобу, які в разі внесення щодо них відомостей до Реєстру несуть відповідно до статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення відповідальність за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).

Згідно з пунктом 3 вказаного Порядку підставою для внесення до Реєстру відомостей про належного користувача є електронна заява або заява, сформована та подана заявниками, якою визначено належного користувача безпосередньо власником транспортного засобу у зв`язку з передачею фізичній або юридичній особі транспортного засобу в користування.

Таким чином, саме з ініціативи власника транспортного засобу до Реєстру вносяться відомості про належного користувача транспортного засобу.

Як встановлено судом, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником транспортного засобу марки "MAN", номерний знак " НОМЕР_1 ", є ОСОБА_1 .

Разом з тим позивач не надав до суду тимчасового реєстраційного талону на вищезазначений транспортний засіб або інших доказів перебування вказаного транспортного засобу у користуванні інших осіб, зокрема ОСОБА_2 .

Доказів того, що транспортний засіб, власником якого є позивач, було передано у користування іншому перевізнику, не надано ані під час перевірки транспортного засобу, ані під час розгляду справи про порушення вимог законодавства щодо організації перевезень автомобільним транспортом.

Відтак суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що ФОП ОСОБА_1 у даному спірному випадку вважається належним суб`єктом відповідальності, встановленої нормами абз. 15 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ.

Абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частин першої, другої статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством,

для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Формулювання "інші документи, передбачені законодавством" передбачає необхідність звернення до інших нормативно-правових актів, якими регулюються ті чи інші суспільні відносини в сфері перевезень, для визначення необхідних для здійснення внутрішніх вантажних перевезень документів. Відтак, перелік документів, наведений у статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", не є вичерпним.

Отже, положеннями спеціального закону на перевізника покладено обов`язок з забезпечення, а на водія пред`явлення для перевірки відповідних документів.

Згідно з пунктом 3.5 Інструкції № 385 перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії; аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Відповідно до пункту 3.6 Інструкції перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР); наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку; дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа; дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом; наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Такти чином, тахокарти є документами, передбаченими законодавством України, на підставі яких виконуються пасажирські і вантажні перевезення автомобільним транспортом, та підпадають під інші документи, визначені законодавством, оформлення яких передбачено ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Відтак автомобільний перевізник несе відповідальність за належне використання водіями вимог Інструкції щодо експлуатації тахографів.

З 20.12.2010 набула чинності Поправка № 6 до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, підписаної в Женеві 01.07.1970, в частині надання до контролю реєстраційних листків (тахограм) за поточний день та попередні 28 календарних дні, а в разі відсутності тахокарт надання Бланку підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом.

Отже, зазначені вище положення зобов`язують автомобільних перевізників та водіїв мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, до яких відносяться, зокрема, реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв тахокарти.

Тобто водії повинні надавати інспектору для контролю реєстраційні заповнені тахокарти (тахограми) у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Наявність тахографу у належному позивачеві транспортному засобі та здійснення транспортним засобом внутрішніх перевезень позивачем не заперечується та не є спірними обставинами.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що наявність документів до тахографа є обов`язковими лише при здійсненні міжнародних перевезень, та зазначає, що вимоги Інструкції № 385 поширюються на усіх суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі). Тож наявність цих документів є обов`язковою для перевізників, які здійснюють як міжнародні, так і внутрішні автомобільні перевезення пасажирів та вантажів.

Таким чином, суд доходить висновку, що заповнення тахокарт у кількості, що передбачена ЄУТР, є документами, що відповідно до статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" повинні знаходитись у водія під час здійснення перевезення.

Ці вимоги є обов`язковими для всіх суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі) на договірних умовах із замовником послуги за плату незалежно від виду перевезення: внутрішнього чи міжнародного.

Оскільки автомобільний перевізник, водій під час здійснення внутрішніх перевезень вантажів не мав при собі документів, передбачених законодавством, зокрема Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою наказом міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385, вважається, що перевезення здійснювалося за відсутності документів, передбачених ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке (за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.ст. 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт") встановлена абзацом 3 частини 1 статі 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Щодо ненадання водієм реєстраційного листа режимів праці та відпочинку (тахокартка), суд зазначає таке.

Відповідальність за непред`явлення документів, перелік яких визначений ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт", під час проведення перевірки встановлена ст. 60 цього Закону, а порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів врегульовано Інструкцією № 385.

Відповідно до пункту 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (994_016), або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Отже, Інструкцією № 385 передбачено обов`язок водія транспортного засобу мати при собі тахокарти до аналогового тахографа чи особисту картку водія до цифрового тахографа із щоденним обов`язком водія використовувати під час керування транспортним засобом.

Слід зазначити, що приписи Інструкції № 385 та Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту і зв`язку України № 340 від 07.06.2010 (далі Положення № 340), не суперечать один одному, оскільки регулюють різні за змістом правовідносини. При цьому, приписи пункту 1.4 Положення № 340 не відміняють як норми Інструкції № 385 (щодо обов`язку водія мати при собі роздруківку даних роботи тахографа, картку водія і пред`явити в ході перевірки), так і не скасовують відповідальність, що передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III, за відсутність документів.

Крім того, відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" відповідальність до перевізника настає саме за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, а не за порушення регулювання робочого часу, часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядку його обліку, що врегульовано Положенням № 340.

Водночас у позовній заяві також зазначається, що відповідачем не враховано, що згідно з пунктом 1.4 Положення № 340 це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій, тоді як на момент перевірки діяла надзвичайна ситуація воєнного характеру.

Надаючи оцінку вказаним доводам, суд враховує, що особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку регулюються Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженим наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340 (далі Положення № 340).

Відповідно до пункту 6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

При цьому пунктом 1.4 Положення № 340 передбачено, що воно не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються

- фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв

- під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій

- транспортними засобами Міністерства внутрішніх справ України (у тому числі Національної гвардії України), Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України або транспортними засобами, орендованими ними без водія, коли такі перевезення здійснюються з метою виконання завдань, покладених на ці державні органи, та під їх контролем

- сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств

- закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності

- транспортними засобами спеціального та спеціалізованого призначення суб`єктів господарювання незалежно від форм власності, що здійснюють експлуатаційне утримання, будівництво та поточний ремонт автомобільних доріг загального користування, вулиць у населених пунктах, а також інших об`єктів транспортної інфраструктури в радіусі не більше 150 км від об`єкта будівництва (ремонту), які обладнані спеціальними світловими сигнальними пристроями відповідно до пункту 3.6 розділу 3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, за умови наявності у водія відповідного транспортного засобу первинного документа, що фіксує маршрут руху такого транспортного засобу, а також у разі забезпечення експлуатації дорожніх об`єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об`єктів і виникнення інших перешкод у дорожньому русі.

Тобто пунктом 1.4 Положення № 340 встановлено, що його приписи не застосовуються, окрім іншого, під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій.

Разом з тим суд звертає увагу на тому, що Положенням № 340 врегульовано саме особливості регулювання робочого часу, часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку.

Про такі обставини свідчать і назви розділів Положення № 340 ("Робочий час", "Період керування", "Перерви", "Час відпочинку", "Облік робочого часу" "Перевірка дотримання режимів праці та відпочинку водіїв").

Суд враховує, що Положення № 340 не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються, зокрема, під час надзвичайних ситуацій, проте таке Положення і не встановлює відповідальності за відсутність реєстраційного листа режимів праці та відпочинку водія (тахокарти), а лише врегульовує особливості робочого часу, часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку.

При цьому, як наголошувалося судом вище, відповідальність за непред`явлення документів, перелік яких визначений статтями39 та 48 Закону № 2344-ІІІ, під час проведення перевірки встановлено статтею 60 Закону № 2344-ІІІ, а порядок введення реєстраційного листа режимів праці та відпочинку водія (тахокарти) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів, врегульовано Інструкцією № 385.

Варто зауважити, що приписи Інструкції № 385 та Положення № 340 не суперечать один одному, адже регулюють різні за змістом правовідносини. При цьому приписи пункту 1.4 Положення № 340 не відміняють як норм Інструкції № 385 (щодо обов`язку водія мати при собі реєстраційні листи режимів праці та відпочинку водія (тахокарти), так само як і не скасовують відповідальність, що передбачена абз. 3 ч.1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ, за відсутність тахокарти.

Крім того, за змістом абзацу 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ відповідальність перевізника настає саме за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, а не за порушення регулювання робочого часу, часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядку його обліку, що врегульовано Положенням № 340.

З огляду на наведені вище міркування, запровадження в Україні воєнного стану не випливає на можливість застосування адміністративно-господарського штрафу за ненадання водієм реєстраційного листа режимів праці та відпочинку водія (тахокарти).

Щодо твердження представника позивача про те, що оскаржувана постанова не розкриває суті порушення, суд зазначає, що зміст порушення чітко розкритий і описаний в акті від 21.09.2023 і достеменно відомий позивачу. Крім того, незазначення в постанові кокретизації порушення не є підставою для її скасування.

Крім того, суд критично оцінює доводи представника позивача про наявність невідповідності між щотижневим графіком проведення рейдових перевірок Відділом державного нагляду (контролю) у Вінницькій області у період з 18.09.2023 по 24.09.2023 та направленням на перевірку № 002414 від 15.09.2023. Суд зауважує, що у графіку перевірки загалом передбачено проведення відповідних перевірок на окремих ділянках дороги в межах Вінницької області, тоді як у направленні на перевірку чітко конктретизовано місця проведення перевірки із визначенням назви та інших необхідних реквізитів доріг, у даному випадку а/д М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварне 347 км-527 м.

Підсумовуючи, суд зазначає, що положеннями статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено необхідність наявності як у перевізника, так і у водія інших документів, передбачених законодавством, а наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або картки водія чи роздруківки даних роботи тахографа, або індивідуальної контрольної книжки водія в разі необладнання транспортного засобу тахографом, передбачено вимогами Інструкції № 385 та Положення № 340.

Абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, за відсутності документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.02.2020 у справі № 820/4624/17.

Відтак в контексті положень ст. 48 Закону № 2344-III реєстраційні листи режимів праці та відпочинку водія (тахокарти) необхідно відносити до категорії "інших документів, передбачених законодавством".

Під час рейдової перевірки відповідачем було встановлено, що у водія ОСОБА_2 був відсутнй реєстраційний лист режимів праці та відпочинку водія (тахокарти).

За встановлених обставин оскаржувана постанова про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу визнається судом такою, що була прийнята відповідачем обґрунтовано, на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що передбачені законодавством України.

Перевіривши ключові доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_1 належить відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач немає права на відшкодування будь-яких понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Ковальчук Євген Миколайович (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса для листування: АДРЕСА_2 );

3) відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного контролю (нагляду) у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Василя Порика, 29 (3 поверх), м. Вінниця, 21021)

Повне рішення суду складено 30.01.2024.

Суддя Сало Павло Ігорович