Справа № 120/6939/23
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2024-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 січня 2024 р. Справа № 120/6939/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 звернулася її представниця до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представниця позивача зазначила, що постановою від 18 квітня 2023 року № 358566 до її довірителя застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі 17000 гривень за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" (перевезення вантажу без оформлення документів, перелік яких визначено статтею 48 цього Закону, а саме на момент проведення перевірки відсутня товарно-транспортна накладна встановленої форми, а також відсутня заповнена тахокартка за 22 березня 2023 року), відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 цього ж Закону.

На переконання представниці позивача, оскаржувана постанова є протиправною, оскільки відповідач невірно визначив особу-перевізника, в результаті чого в ході розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт суб`єктом справляння адміністративно-господарського штрафу було визначено власника автомобіля, а не автомобільного перевізника.

При цьому представниця позивача зазначає, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не має жодного відношення до перевезення вантажу, яке 22 березня 2023 року здійснював належний їй на праві власності транспортний засіб марки DAF модель XF 95430, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Так, 10 березня 2023 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди вантажного автомобіля марки DAF модель XF 95430, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Умовами цього договору передбачено, що орендодавець передає, а орендар приймає в оренду вантажний автомобіль марки DAF модель XF 95430, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який буде використовуватися для перевезення вантажів з 10 березня 2023 року до 09 березня 2024 року. Предмет оренди передається орендарю в момент підписання даного договору, який в свою чергу набирає чинності з 10 березня 2023 року.

Відтак хоча зазначений вище автомобіль і належить на праві власності позивачці, проте на момент проведення перевірки перебував у користуванні у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

Також представниця позивача вказала, що 22 березня 2023 року транспортним засобом марки DAF модель XF 95430, реєстраційний номер НОМЕР_1 , керував водій ОСОБА_3 , який з 01 липня 2022 року працює водієм у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , що підтверджується наказом № 1-к від 30 червня 2022 року про прийняття останнього на роботу.

Саме тому автомобільним перевізником в даному випадку виступав не позивач, а фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , що виключає застосування штрафних санкцій до ОСОБА_1 .

За таких обставин, на думку представниці позивача, слід визнати протиправною та скасувати постанову про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу.

Ухвалою від 29 травня 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

13 червня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначив, що статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів для автомобільного перевізника є документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах та інші документи, передбачені законодавством. Для водія - посвідчення водія відповідної категорії, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Відтак положенням спеціального закону на перевізника покладено обов`язок із забезпечення, а на водія - пред`явлення для перевірки відповідних документів.

Проте, як зазначає представник відповідача, долучені до матеріалів позовної заяви документи не свідчать про пред`явлення водієм всіх вищезазначених документів.

Водночас відсутність необхідних документів знайшло своє відображення в акті перевірки від 22 березня 2023 року № 327823. З такого акта слідує, що 22 березня 2023 року водій ОСОБА_3 здійснював вантажні перевезення на транспортному засобі DAF модель XF 95430, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 . При цьому перевезення вантажу здійснювалося без оформлення документів, перелік яких визначено статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме на момент проведення перевірки була відсутня товарно-транспортна накладна та заповнена тахокартка за 22 березня 2023 року.

Далі представник відповідача навів свої аргументи щодо долученого представником позивачки до матеріалів позову договору оренди транспортного засобу.

Так, представник відповідача вказав на те, що формування та збір документів для перевезення завершується на початку руху та всі документи щодо перевезення мають бути у водія на місці зупинки транспортного засобу, а тому мають бути надані до перевірки. Представник відповідача звернув увагу на тому, що долучений до позовної заяви договір оренди не надавався працівникам контролюючого органу під час проведення рейдової перевірки транспортного засобу DAF модель XF 95430, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Більше того, будь-яких інших документів, які б підтверджували передачу вказаного транспортного засобу у законне користування іншим особам ні під час перевірки, ні під час розгляду справи позивачем не надавалося. При цьому, враховуючи чинне законодавство, власник транспортного засобу у разі передачі такого в тимчасове користування зобов`язаний здійснити відповідні реєстраційні документи, а водій, здійснюючи перевезення, зобов`язаний надавати для перевірки не лише свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, але й документи, на підставі яких на законних підставах використовується такий транспортний засіб (договір оренди, договір позички або тимчасовий реєстраційний талон).

За таких обставин представник відповідача вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

26 червня 2023 року представником позивачки подано до суду відповідь на відзив, у якій додатково наведені аргументи щодо задоволення позовних вимог. Також до відповіді на відзив долучено докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

05 вересня 2023 року представником відповідача подано до суду додаткові письмові пояснення.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

22 березня 2023 року старшими державними інспекторами відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті в рамках проведення заходів державного контролю з додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт на автомобільній дорозі М-18 "Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта", 42 кілометр, проведено рейдову перевірку транспортного засобу марки DAF модель XF 95430, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За наслідками перевірки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 327823, у якому зафіксовано, що водій ОСОБА_3 здійснює перевезення вантажу без оформлення документів, перелік яких визначений статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: на момент проведення перевірки відсутня товарно-транспортна накладна встановленої форми та заповнена тахокартка за 22 березня 2023 року.

На підставі вказаного акту перевірки начальником відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Укртрансбезпеки 18 квітня 2023 року винесено постанову № 358566, якою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 гривень за порушення статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Надаючи правову оцінку постанові, що оскаржується, суд зважає на таке.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (далі - Закон № 2344-ІІІ).

Вказаний Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами-суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (стаття 3 Закону № 2344-ІІІ).

Відповідно до частини 4 статті 6 Закону № 2344-ІІІ реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Так, на виконання вимог абзацу 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10 вересня 2014 року "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті та підпорядкувавши Службі, що утворюється, Державну спеціальну службу транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно з підпунктами 1, 3 пункту 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті; здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.

Як зазначено у пункті 8 Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

На момент прийняття оскаржуваної постанови таким органом виступав відділ державного нагляду (контролю) у Вінницькій області, утворений згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2021 року №1579-р "Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті".

Статтею 6 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (далі - Порядок № 1567).

Згідно з абзацом 1 пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

До інших документів передбачених законодавством слід віднести і ті, обов`язковість яких визначена Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24 червня 2010 року № 385 (далі - Інструкція № 385).

Згідно з пунктом 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Відповідно до пункту 3.6 Інструкції № 385 перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР); наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку; дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа; дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом; наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Здійснивши аналіз вказаних норм, суд зазначає, що перевізник, який здійснює перевезення вантажним автомобілем з повною масою понад 3,5 тонн, повинен обладнати автомобіль діючим та повіреним тахографом, у разі використання цифрового тахографа водій транспортного засобу використовує особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом чи має роздруківку даних роботи тахографа.

Отже, вимогами статті 48 Закону № 2344-III передбачено обов`язок водія під час здійснення вантажних перевезень мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортну накладну або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. При цьому в силу приписів Інструкції № 385, до інших документів, які водій має мати при собі, належить заповнена тахокарта (у разі обладнання транспортного засобу тахографом). В свою чергу, автомобільний перевізник зобов`язаний забезпечити водія транспортного засобу такими документами.

Відсутність у перевізника або незабезпечення водія переліченими документами є підставою для застосування до перевізника штрафних санкцій відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III.

При цьому представниця позивача не заперечує того факту, що на момент проведення рейдової перевірки у водія не було зазначених у акті перевірки документів, оскільки позовні вимоги обгрунтовано лише тим, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 в цьому випадку не була автомобільним перевізником в розумінні приписів Закону № 2344-III.

Відтак визначальним в межах розгляду цієї справи є встановлення факту того, чи була на момент проведення рейдової перевірки 22 березня 2023 року позивачка автомобільним перевізником в розумінні положень Закону № 2344-III, адже основні доводи її представниці полягають саме в тому, що відповідач протиправно застосував адміністративно-господарський штраф до неї як до неналежного суб`єкта.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з частиною 1 статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Представниця позивача стверджує, що транспортний засіб марки DAF модель XF 95430, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був об`єктом перевірки 22 березня 2023 року, хоч і належить на праві власності позивачці, проте такий транспортний засіб було передано в користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 на підставі договору оренди вантажного автомобіля від 10 березня 2023 року, а тому саме останній в даному випадку виступає автомобільним перевізником.

Суд критично оцінює такі доводи представниці позивачки з огляду на наступне.

Так, у кожному випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема й інформацію про автомобільного перевізника.

Саме тому під час рейдової перевірки водій транспортного засобу, що здійснює перевезення вантажу, повинен надати посадовим особам Укртрансбезпеки усі необхідні документи, що визначені чинним законодавством, на підставі яких і можливо визначити належного автомобільного перевізника.

Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися з розумною критикою та з чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.

Тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 640/27759/21, від 23 листопада 2023 року у справі № 340/4637/22 та інших.

Так, представниця позивача як на основну підставу для скасування оскаржуваної постанови вказує те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не є суб`єктом відповідальності, адже належний їй транспортний засіб 22 березня 2023 року використовувала не вона, а фізична особа-підприємець ОСОБА_2 на підставі згадуваного вище договору оренди транспортного засобу.

Проте судом враховується той факт, що договір оренди вантажного автомобіля від 10 березня 2023 року посадовим особам відповідача до перевірки не надавався, а такий договір надано лише до суду.

На думку суду, такий договір не може враховуватися як належний доказ, на підставі якого можливо визначити дійсного автомобільного перевізника, оскільки водій ОСОБА_3 не був позбавлений можливості надати його під час проведення рейдової перевірки задля встановлення посадовими особами контролюючого органу дійсного перевізника, проте цього не зробив.

Крім того, в акті перевірки № 327823 від 22 березня 2023 року водій пояснив, що у нього відсутня товарно-транспортна накладна, а тахокартку забувся замінити.

При цьому інших пояснень водій не надав.

Більше того, варто врахувати й те, що як позивачка, так і ОСОБА_2 не вчинили жодних дій щодо оформлення тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб.

Так, порядок видачі тимчасового реєстраційного талона регламентовано Інструкцією про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженою наказом МВС від 11 серпня 2010 року № 379, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 січня 2011 року за № 123/18861.

Відповідно до пункту 6.3 названої Інструкції, якщо власник ТЗ передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження ТЗ іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ.

Копія документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ, долучається працівниками Центру до матеріалів видачі тимчасового реєстраційного талона.

Відтак оскільки фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не є власником транспортного засобу DAF модель XF 95430, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який використовувався ним у господарській діяльності для перевезення вантажу, тому він на виконання вимог згаданої вище Інструкції повинен був отримати тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб, а фізична особа-підприємець ОСОБА_1 мала б бути зацікавлена в отриманні такого талону орендарем.

У свою чергу, наданий до суду договір найму (оренди) транспортного засобу від 10 березня 2023 року разом із відповідною заявою може бути підставою для оформлення тимчасового реєстраційного талону.

Правова позиція щодо необхідності оформлення тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб, який передано в тимчасове законне користування іншим особам, висловив Верховний Суд у постанові від 20 грудня 2018 року у справі № 804/8740/16. Так, у цьому судовому рішенні йдеться про те, що попри те, що наведені положення пункту 6.3 Інструкції № 379 та пункту 16 Порядку № 1388 передбачають видачу тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб за зверненням користувача транспортного засобу, все ж його наявність, відповідно і необхідність звернутися про його отримання, встановлена Законом України "Про автомобільний транспорт".

Таким чином, доводи представника позивача про те, що відповідачем помилково визначено його довірительку як належного автомобільного перевізника не знайшли підтвердження в ході судового розгляду.

Що ж стосується тверджень про недотримання відповідачем процедури направлення повідомлення про розгляд справи про порушення, то суд зауважує наступне.

Як стверджує представниця позивачки, 17 квітня 2023 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 отримано повідомлення від відповідача, у якому йшлося про те, що 18 квітня 2023 року в приміщенні відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області відбудеться розгляд справи щодо встановленого 22 березня 2023 року порушення.

Тобто у позові йдеться про те, що позивачка була позбавлена права на подання будь-яких пояснень та доказів стосовно виявленого порушення.

Водночас згідно з пунктом 25 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Пунктом 26 Порядку № 1567 передбачено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).

Судом установлено, що повідомленням вих. № 22374/21/24-23 від 05 квітня 2023 року фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 поінформовано про те, що розгляд справи відбудеться 18 квітня 2023 року з 10 до 14 годин в приміщенні відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області.

У позові зазначено, що таке повідомлення отримано позивачкою 17 квітня 2023 року.

Відтак відповідачем дотримано вимоги Порядку № 1567 в частині повідомлення автомобільного перевізника рекомендованим листом про час і місце розгляду справи про порушення.

При цьому, отримавши таке повідомлення 17 квітня 2023 року, позивачка не зверталася до відповідача із пропозицією надати їй більше часу для підготовки до розгляду такої справи.

Пунктом 27 Порядку № 1567 передбачено, що у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що відповідач належним чином повідомив позивачку про час і місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, а у зв`язку із неявкою уповноваженої особи автомобільного перевізника правомірно розглянув справу без її участі.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 820/4624/17, від 14 грудня 2023 року у справі № 280/1426/20.

Таким чином, оскільки за результатами рейдової перевірки транспортного засобу посадовими особами Укртрансбезпеки встановлено надання позивачем послуг з перевезення вантажу без оформлення усіх необхідних документів, що визначені статтею 48 Закону № 2344-ІІІ, тому позивачку правомірно притягнуто до відповідальності.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши надані ними докази в сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог відсутні й підстави для відшкодування позивачеві витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, а також витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

Відповідач: Державна служба з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області (місцезнаходження: 21021, м. Вінниця, вул. Порика, буд. 29)

Рішення суду в повному обсязі складено 30.01.2024

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович