Справа № 440/5613/23
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2024-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 р. Справа № 440/5613/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Диканської селищої ради Полтавського району Полтавської області, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2023, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/5613/23

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення першого пленарного засідання сорок третьої позачергової сесії восьмого скликання Диканської селищної ради від 30 березня 2023 року в частині відмови фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою та затвердженні документації із землеустрою;

- зобов`язати Диканську селищну раду прийняти рішення, яким затвердити технічні документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (користувач земельної ділянки) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі ( код КВЦПЗ - 03.07) за межами населених пунктів на території Диканської селищної ради Диканського району Полтавської області.

В обґрунтування позову зазначив, що спірне рішення не узгоджується з вимогами Земельного кодексу України та Закону України «Про землеустрій», натомість технічні документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок повністю відповідають статті 56 Закону України «Про землеустрій». Позивач наголошував, що земельні ділянки не є такими, що формуються, тому технічна документація не повинна містити інформацію про будівлі і споруди, що розміщені на них, тому посилання відповідача на відсутність інформації щодо геометричних параметрів, назв, адрес будівель та відомостей про прийняття їх в експлуатацію не відповідають вимогам закону.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2023 року адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 10 рішення першого пленарного засідання сорок третьої позачергової сесії восьмого скликання Диканської селищної ради від 30.03.2023 № 41, яким відмовлено ФОП ОСОБА_1 у затвердженні Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (користувач земельної ділянки) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07) за межами населених пунктів на території Диканської селищної ради Диканського району Полтавської області.

Зобов`язано Диканську селищну раду повторно розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (вх. № 746/02.1-21 від 28.02.2023), з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Диканської селищної ради на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, закрити провадження у справі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення у зазначеній частині, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що спірні правовідносини між ФОП ОСОБА_1 та Диканською селищною радою виникли щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :00:001:0275 та :00:001:0278, сформовані як об`єкти цивільного права відповідно до статті 79-1 ЗК України і надані у користування, у межах їх оформлення та надання у користування як різних об`єктів.

В той же час, земельні ділянки, на які претендує позивач, мають бути виділені з уже сформованої земельної ділянки з присвоєнням інших кадастрових номерів. Звернення позивача до Диканської селищної ради щодо затвердження документації із землеустрою спрямоване на досягнення результату у вигляді отримання земельних ділянок як різних об`єктів цивільного права у користування, у спосіб, передбачений законодавством.

У цих правовідносинах Диканська селищна рада здійснює функції власника земельної ділянки, який реалізовує свою волю на зміну якісних та кількісних ознак належного їй об`єкта та передачі права на них.

Ураховуючи наведене, спірні правовідносини є приватно - правовими. Отже, даний спір має вирішуватися господарським судом в порядку господарського судочинства.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване рішення в зазначеній частині без змін. Зазначив, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що спір у цій справі має публічно-правовий характер, випливає із владно-розпорядчих функцій органу місцевого самоврядування, уповноваженого приймати рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок щодо земельних ділянок комунальної власності. Матеріали справи не дають підстав вважати, що ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом його права на орендовану земельну ділянку, який надається нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону, що передбачено статтею 27 Закону України "Про оренду землі". В результаті прийняття спірного рішення позивач не набуває та не позбувається речового права на земельну ділянку. Отже, суд правомірно відхилив доводи відповідача про те, що спірні правовідносини мають приватно-правовий характер. Вказану позицію суду, відповідач в апеляційній скарзі не спростував, не навів невідповідність визначеної правової позиції суду нормам матеріального чи процесуального права. Таким чином, апеляційна скарга Диканської селищної ради Полтавської області зводиться до незгоди з рішенням суду про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. Та, крім того, не спростовує зазначену позицію належними засобами доказування чи нормами права.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Диканської селищної ради Полтавського району Полтавської області на користь ФОП ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000,00 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення у зазначеній частині, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що ним надано достатні та достовірні докази на підтвердження понесених судових витрат, зокрема, відповідний договір та докази сплати послуг адвоката, відповідно до узгодженої суми гонорару. З урахуванням обсягу виконаних робіт, місцевий адміністративний суд мав право зменшити їх розмір, однак не відмовляти у їх стягненні взагалі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу, просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване рішення в зазначеній частині без змін. Зазначив, що на підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу представником позивача подано до суду лише банківські виписки із призначенням платежу "оплата правової допомоги зг. дог. про надання від 12.04.2023 № 16/23 апел. пров. Безнос ОСОБА_2 ". Водночас до суду першої інстанції позивачем не надано договору про надання правничої допомоги, документів, які засвідчують факт надання послуг правової допомоги. За відсутності договору про надання правової допомоги та документів, які засвідчують факт надання послуг правової допомоги, суд позбавлений можливості встановити розмір витрат позивача на правничу допомогу, відповідність опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, передбаченим договором умовам. Крім того, із призначення платежу у виписках висновується, що правова допомога оплачувалась за апеляційне провадження, натомість витрати заявлені до відшкодування за надання правової допомоги у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань /а.с. 61/.

19.08.2009 між Диканською районною державною адміністрацією (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі № 27 /а.с. 54 55/, за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку іншого призначення (землі комерції), яка знаходиться за межами населених пунктів на території Диканської селищної ради Диканського району Полтавської області; в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,46 га, у тому числі 0,46 га пасовища (пункти 1, 2 Договору). Договір укладено на 10 років (п. 8 Договору).

Актом приймання-передачі земельної ділянки від 19.08.2009 /а.с. 56/ засвідчено факт надання земельної ділянки в оренду.

09.08.2019 Полтавською обласною державною адміністрацією (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (Орендар) підписано Додаткову угоду про поновлення договору оренди землі № 27 від 19.08.2009, зареєстрованого у Диканському РВ ПРФ «Центр ДЗК» від 15.09.2009 за № 01 /а.с. 57 59/.

Згідно з пунктом 1 Додаткової угоди Орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку державної власності, площею 0,46 га, кадастровий номер :00:001:1024, земель з видом використання, іншого призначення, та з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (КВЦПЗ : 03.07), що знаходиться за межами населених пунктів на території Диканської селищної ради Диканського району Полтавської області. Відповідно до пункту 8 Додаткової угоди договір укладено на 25 років.

Право оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі № 27 від 19.08.2009 та додаткової угоди про поновлення договору оренди землі зареєстровано за ФОП ОСОБА_1 13.09.2019, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права /а.с. 60/.

Листом від 30.03.2020 № 29498/1/01-37 Полтавська обласна державна адміністрація надала ФОП ОСОБА_1 згоду на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки загальною площею 0,4600 га, кадастровий номер :00:001:1024 /а.с. 44, зворотній бік/.

ТОВ «Полтавська експертна землевпорядна компанія» на замовлення ФОП ОСОБА_1 складено технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер :00:001:, на земельну ділянку 0,4200 га /а.с. 15 30/ та технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер :00:001: на земельну ділянку 0,0400 га /а.с. 31 46/.

21.09.2021 на підставі вказаних технічних документацій здійснено державну реєстрацію земельної ділянки комунальної власності площею 0,4200 га, кадастровий номер :00:001:0275, та земельної ділянки комунальної власності площею 0,0400 га, кадастровий номер :00:001:0278, що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку /а.с. 47 -52/.

28.02.2023 ФОП ОСОБА_1 звернувся до Диканської селищної ради із заявою, в якій просив затвердити технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок щодо земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0278, площа 0,0400 га, та технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок щодо земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0275, площа 0,4200 га,, які створено в результаті поділу земельної ділянки площею 0,46 га, кадастровий номер :00:001:1024 (вх. № 746/02.1-21 від 28.02.2023) /а.с. 79/.

До заяви ФОП ОСОБА_1 додано технічні документації, копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, паспорта, ідентифікаційного коду та свідоцтва фізичної особи-підприємця.

За наслідками розгляду вказаної заяви рішенням першого пленарного засідання сорок третьої позачергової сесії восьмого скликання Диканської селищної ради від 30.03.2023 № 41 відмовлено ФОП ОСОБА_1 у затвердженні Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (користувач земельної ділянки) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07) за межами населених пунктів на території Диканської селищної ради Диканського району Полтавської області з підстав відсутності у технічній документації геометричних параметрів, назв, адрес будівель, споруд та інженерних мереж, ідентифікаторів об`єктів будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, які фактично розташовані на новоутворених земельних ділянках з кадастровими номерами :00:001:0278 та :00:001:0275 /а.с. 10/.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його до суду в частині пункту 10 рішення першого пленарного засідання сорок третьої позачергової сесії восьмого скликання Диканської селищної ради від 30.03.2023 № 41, яким відмовлено ФОП ОСОБА_1 у затвердженні Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (користувач земельної ділянки) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07) за межами населених пунктів на території Диканської селищної ради Диканського району Полтавської області.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що пункт 10 рішення першого пленарного засідання сорок третьої позачергової сесії восьмого скликання Диканської селищної ради від 30.03.2023 № 41, яким відмовлено ФОП ОСОБА_1 у затвердженні Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (користувач земельної ділянки) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07) за межами населених пунктів на території Диканської селищної ради Диканського району Полтавської області, є необґрунтованим, а відтак підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а позовні вимоги у цій частині - задоволенню.

При цьому, обираючи ефективний та належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважав необхідним зобов`язати Диканську селищну раду повторно розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (вх. № 746/02.1-21 від 28.02.2023), з урахуванням висновків суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-ІІІ, далі - ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення та існування спірних правовідносин).

Частинами 1, 2 статті 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв);

за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Відповідно до частини 5 статті 79-1 ЗК України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Частиною 6 статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у заставі, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у користуванні, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Справжність підпису на такій згоді засвідчується нотаріально.

Земельні ділянки можуть бути об`єднані, якщо вони мають однакове цільове призначення. У разі поділу земельної ділянки, об`єднання земельних ділянок сформовані земельні ділянки зберігають своє цільове призначення.

Відповідно до частини 3 статті 110 ЗК України поділ чи об`єднання земельних ділянок не припиняє дії обмежень, обтяжень, встановлених на земельні ділянки, крім випадків, коли обмеження (обтяження) поширювалося лише на частину земельної ділянки, яка в результаті поділу земельної ділянки не увійшла до сформованої нової земельної ділянки.

Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою визначений статтею 186 ЗК України.

Згідно з пунктом 2 частини 5 статті 186 ЗК України технічна документація із землеустрою погоджується і затверджується у такому порядку: технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок затверджується власником (розпорядником) земельних ділянок, а щодо земельних ділянок державної або комунальної власності - Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, уповноваженими розпоряджатися земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною 8 статті 186 ЗК України визначено, що підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

За приписами частин 9, 10 статті 186 ЗК України Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, іншим суб`єктам, визначеним цією статтею, при погодженні та затвердженні документації із землеустрою забороняється вимагати:

додаткові матеріали та документи, не включені до складу документації із землеустрою, визначеного Законом України "Про землеустрій";

надання погодження документації із землеустрою будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами чи організаціями, погодження яких не передбачено цією статтею;

проведення будь-яких обстежень, експертиз чи робіт.

Кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, інший суб`єкт, визначений цією статтею, розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження такої документації іншими органами.

Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження.

Вимоги до технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок окреслені у статті 56 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV.

Так, частиною 1 статті 56 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок розробляється за рішенням власників земельних ділянок за згодою заставодержателів, користувачів земельних ділянок.

За змістом частини 2 статті 56 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включає:

а) пояснювальну записку;

б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації;

в) кадастрові плани земельних ділянок, які об`єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку;

г) матеріали польових геодезичних робіт;

ґ) відомості про встановлені межові знаки на межі поділу;

д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути.

Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок комунальної власності затверджується відповідним органом місцевого самоврядування, уповноваженим розпоряджатися земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Єдиною підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

При цьому за імперативними приписами частини 10 статті 186-1 ЗК України висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію.

Предметом спору у цій справі є рішення першого пленарного засідання сорок третьої позачергової сесії восьмого скликання Диканської селищної ради від 30.03.2023 № 41, яким відмовлено ФОП ОСОБА_1 у затвердженні Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (користувач земельної ділянки) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07) за межами населених пунктів на території Диканської селищної ради Диканського району Полтавської області з підстав відсутності у технічній документації геометричних параметрів, назв, адрес будівель, споруд та інженерних мереж, ідентифікаторів об`єктів будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, які фактично розташовані на новоутворених земельних ділянках з кадастровими номерами :00:001:0278 та :00:001:0275 (пункт 10).

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що, всупереч вимогам частини 10 статті 186-1 ЗК України, воно не містить посилання на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, яким не відповідає технічна документація. Також у рішенні не зазначено, в якому саме документі технічної документації мають бути зазначені геометричні параметри, назви, адреси будівель, споруд та інженерних мереж, ідентифікатори об`єктів будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, та норми законодавства, якими це передбачено, однак під час складання технічної документації не дотримано.

Відтак таке рішення ставить позивача у становище правової невизначеності, не дозволяючи належним чином усунути недоліки, зазначені у рішенні.

Суд першої інстанції правомірно вказав на те, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.

Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що пункт 10 рішення першого пленарного засідання сорок третьої позачергової сесії восьмого скликання Диканської селищної ради від 30.03.2023 № 41, яким відмовлено ФОП ОСОБА_1 у затвердженні Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (користувач земельної ділянки) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07) за межами населених пунктів на території Диканської селищної ради Диканського району Полтавської області, є необґрунтованим, а відтак підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а позовні вимоги у цій частині - задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Диканську селищну раду прийняти рішення, яким затвердити технічні документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (користувач земельної ділянки) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі ( код КВЦПЗ - 03.07) за межами населених пунктів на території Диканської селищної ради Диканського району Полтавської області, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зважаючи на те, що Диканською селищною радою було прийнято рішення про відмову у затвердженні Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок без наведення (встановлення) вичерпних законодавчих підстав для відмови, передбачених статтею 186 ЗК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині шляхом зобов`язання Диканську селищну раду повторно розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (вх. № 746/02.1-21 від 28.02.2023), з урахуванням висновків суду.

Подібна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 05.12.2019 у справі №806/2540/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №509/1350/17.

Отже, адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 належить задовольнити частково.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про те, що спірні правовідносини є приватно-правовими, а отже даний спір має вирішуватися господарським судом в порядку господарського судочинства, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 238 КАС України, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами пунктів 1, 2, частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, тобто спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідний правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 809/48/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 539/3192/16-ц наголошено, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, із яких виник спір. Розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Судом встановлено, що спір у цій справі виник між фізичної особою-підприємцем ОСОБА_1 та Диканською селищною радою з приводу правомірності рішення від 30.03.2023 № 41, яким відмовлено ФОП ОСОБА_1 у затвердженні Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (користувач земельної ділянки) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ - 03.07) за межами населених пунктів на території Диканської селищної ради Диканського району Полтавської області з підстав відсутності у технічній документації геометричних параметрів, назв, адрес будівель, спору та інженерних мереж, ідентифікаторів об`єктів будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, які фактично розташовані на новоутворених земельних ділянках з кадастровими номерами :00:001:0275 та :00:001:0278.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 186 Земельного кодексу України технічна документація із землеустрою погоджується і затверджується у такому порядку: технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок затверджується власником (розпорядником) земельних ділянок, а щодо земельних ділянок державної або комунальної власності - Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, уповноваженими розпоряджатися земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

За змістом частини 8 статті 186 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію (частина 10 статті 186 ЗК України).

Отже, Земельним кодексом України визначено порядок розгляду і затвердження технічної документації із землеустрою, у тому числі, щодо земельних ділянок державної або комунальної власності, яка затверджується органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, уповноваженими розпоряджатися земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджено, що звернення ФОП ОСОБА_1 до Диканської селищної ради із заявою про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами :00:001:0275 та :00:001:0278 було обумовлено тим, що під час дії договору оренди землі від 19.08.2009, укладеного ФОП ОСОБА_1 (орендар) та Диканською районною державною адміністрацією (орендодавець), який поновлений згідно з додатковою угодою про поновлення договору оренди землі від 09.08.2019, укладеною з Полтавською обласною державною адміністрацією, відповідно до якого передано у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,4600 га, кадастровий номер :00:001:1024, Полтавською обласною державною адміністрацією у 2020 році надано згоду на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання вказаної земельної ділянки, у зв`язку з чим на замовлення ФОП ОСОБА_1 таку технічну документацію виготовлено.

Відповідно до статті 110 ЗК України на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження. Право власності на земельну ділянку може бути обтяжено правами інших осіб. Перехід права власності на земельну ділянку, зміна її цільового призначення не припиняє встановлених обмежень, обтяжень. Поділ чи об`єднання земельних ділянок не припиняє дії обмежень, обтяжень, встановлених на земельні ділянки, крім випадків, коли обмеження (обтяження) поширювалося лише на частину земельної ділянки, яка в результаті поділу земельної ділянки не увійшла до сформованої нової земельної ділянки.

Передача земельної ділянки в оренду і є таким обтяженням права власника земельної ділянки. Поділ земельної ділянки не припиняє права оренди на неї орендаря, якщо уся передана в оренду земельна ділянка була поділена і увійшла у дві сформовані земельні ділянки.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19.

Отже, затвердження технічних документацій із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, відповідно до яких передана в оренду земельна ділянка була поділена і увійшла у дві сформовані земельні ділянки, не спричиняє спір між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Диканською селищною радою щодо права оренди землі або договірних відносин оренди.

Також із змісту технічних документацій слідує, що останні не спрямовані на зміну цільового призначення земельної ділянки.

При цьому спірне рішення відповідача за наслідками розгляду технічних документацій обґрунтоване виключно недоліками документації та не містить будь-яких мотивів, які стосуються договірних відносин оренди. В результаті прийняття спірного рішення позивач не набуває та не позбувається речового права на земельну ділянку.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що спір у цій справі має публічно-правовий характер, випливає із владно-розпорядчих функцій органу місцевого самоврядування, уповноваженого приймати рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок щодо земельних ділянок комунальної власності.

Відмовляючи у стягненні з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені витрати не підтверджено належними і достатніми доказами, відтак підстави стягнення таких витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відсутні.

Колегія суддів погоджується таким висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом частин 2-5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

Системно проаналізувавши наведені вище норми КАС України, суд зазначає, що документально підтверджені судові витрати належить компенсувати стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 11.04.2018 у справі №814/698/16, від 18.10.2018 у справі №813/4989/17, від 30.07.2021 у справі № 560/5990/20.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.06.2021 у справі № 820/4211/18.

Як свідчать матеріали справи, на підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем до суду першої інстанції було подано лише банківські виписки із призначенням платежу «оплата правової допомоги зг. дог. про надання від 12.04.2023 № 16/23 апел. пров. Безнос Віктор Іванович".

Водночас до суду позивачем не надано власне договору про надання правової допомоги, документів, які засвідчують факт надання послуг правової допомоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що з клопотанням про стягнення витрат на правову допомогу позивачем було подано копію договору про надання правової допомоги, що був безпосередньо долучений як додаток до даного клопотання, спростовуються наявним в матеріалах справи актом "Про втрату документів або перепідшивання справи, відсутність вкладень або порушень цілісності, пошкодження конверта (паковання)", який складений працівниками суду про те, що при розкритті поштового відправлення (конверта/паковання), яке надійшло від ОСОБА_3 не виявилося вказаних у додатку документів, а саме: копії договору про надання правової (правничої) допомоги від 12.04.2023.

Зважаючи на те, що за вимогами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; як і розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, суд за відсутності договору про надання правової допомоги, документів, які засвідчують факт надання послуг правової допомоги, був позбавлений можливості встановити розмір витрат позивача на правничу допомогу, відповідність опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, передбаченим договором умовам.

Крім того, суд правомірно звернув увагу, що із призначення платежу у виписках, слідує, що правова допомога оплачувалася за апеляційне провадження, натомість витрати заявлені до відшкодування за надання правової допомоги у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що понесення витрат на професійну правничу допомогу не підтверджено належними і достатніми доказами, відтак підстави стягнення таких витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що ним надано достатні та достовірні докази на підтвердження понесених судових витрат, є такими, що спростовані вищевикладеним.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2023 року по справі № 440/5613/23 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Диканської селищої ради Полтавського району Полтавської області, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2023 по справі № 440/5613/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко