Справа № 990/235/23
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2024-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 січня 2024 року

м. Київ

справа №990/235/23

адміністративне провадження №П/990/235/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого- судді - Мацедонської В.Е.,

суддів: Білак М.В., Губської О.А., Загороднюка А.Г., Соколова В.М.

за участю:

секретаря судового засідання - Рейтаровської О.С.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Ізвєкова К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Вищої ради правосуддя про залишення позову без розгляду у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання дій неправомірними і стягнення недоотриманої винагороди

УСТАНОВИВ:

27 вересня 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Верховного Суду (далі - відповідач, ВРП) як суду першої інстанції з позовом Вищої ради правосуддя, в якому просила:

- визнати протиправними дії Вищої ради правосуддя щодо виплати позивачу у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року винагороди члена Вищої ради правосуддя із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ;

- стягнути з Вищої ради правосуддя на користь ОСОБА_1 недоплачену винагороду члена Вищої ради правосуддя за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 641 427,94 грн з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року ВРП незаконно обмежувала ОСОБА_1 винагороду (як члену ВРП) розміром, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, яка встановлена станом на 01 січня 2020 року (зважаючи на приписи Закону № 553-ІХ, яким Закон № 294-IX доповнений, зокрема, статтею 29, на підставі якої й обмежувалася винагорода, серед інших, членів ВРП).

У позовній заяві її автор зазначила також про дотримання нею тримісячного строку для звернення до суду з цим позовом, який передбачений у статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, викладеній згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ).

Суд ухвалою від 04 жовтня 2023 року відкрив провадження у справі за цим позовом та призначив справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін.

Проте представник ВРП заперечив щодо такого порядку розгляду справи, у зв`язку з чим заявив клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участі сторін.

Окрім того, представник ВРП подав відзив на позовну заяву, а згодом - клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (вих. № 9140/0/9-23 від 23 жовтня 2023 року) з мотивів пропуску строку на звернення до суду. У цьому клопотанні автор навів обґрунтування пропуску позивачкою як місячного строку, встановленого у частині п`ятій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) для звернення до суду у справах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, так і тримісячного строку, який передбачений у статті 233 КЗпП України.

З уваги на доводи представника відповідача, висловлені у його клопотаннях, колегія суддів постановила ухвалу від 31 жовтня 2023 року, якою вирішила, що справа розглядатиметься у судовому засіданні за участі сторін.

Зі змісту клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду убачається, що ВРП дотримується позиції, відповідно до якої строк для звернення до суду з таким позовом, передбачений у частині п`ятій статті 122 КАС України, і становить один місяць.

Позиція відповідача з цього приводу ґрунтується на тому, що предметом розгляду в цій справі є спір, який виник між позивачем як особою, яка перебувала на публічній службі (була членом ВРП), та ВРП з приводу проходження публічної служби, з якою пов`язана виплата щомісячної винагороди члена ВРП, про стягнення якої - внаслідок неправомірних, на думку позивачки, дій Ради - заявлений цей позов.

На підтвердження цієї думки представник ВРП покликається, серед іншого, на постанову Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20.

Щодо відліку місячного строку, то його, за твердженням відповідача, необхідно починати з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, яким, на думку відповідача, позивачка головним чином обґрунтовує свої вимоги. У цьому зв`язку представник ВРП зауважив, що від дати ухвалення зазначеного Рішення й до дати звернення позивачки з цим позовом до суду (27 вересня 2023 року) минуло більше трьох років. Переконує, що упродовж цього часу позивачка не могла не знати про порушення свого права (щодо дій ВРП, які полягали в обмеженні виплати винагороди члена ВРП) й за таких умов відсутні обґрунтовані підстави для того, щоб визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними.

Також представник ВРП зауважив, що 10 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася із заявою щодо виплати винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно; у відповідь на це ВРП 26 липня 2021 року видала позивачці довідку про нарахування винагороди члена ВРП за 2020 рік; листом від 19 січня 2022 року № 358/0/9-22 ВРП повідомила ОСОБА_1 про неможливість виплатити винагороду члена ВРП в іншому розмірі, ніж вже виплачена. Згідно з наказом в. о. Голови Вищої ради правосуддя від 23 лютого 2022 року № 89-к «Про відрахування зі штату Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 » з позивачкою провели остаточний фінансовий розрахунок.

Зважаючи на наведені обставини представник ВРП просить залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

02 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала заперечення на заяву відповідача про залишення позову без розгляду.

Позивачка вказує, що КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Спираючись на Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 позивачка підкреслила, що поняття «винагороди члена ВРП» у контексті спірних правовідносин є рівнозначним поняттю «оплата праці», а позаяк положення КАС України не містять норм, які регулюють (встановлюють) строк звернення до адміністративного суду із позовом про стягнення усіх невиплачених працівнику при звільненні сум, то спеціальною нормою, яка встановлює строк звернення до суду із таким позовом, є положення статті 233 КЗпП України у відповідній її редакції.

За наведеного правового регулювання посилання Вищої ради правосуддя на наявність підстав для застосування у спірних правовідносинах положень частини п`ятої статті 122 КАС України є помилковим.

Окрім того, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Дію карантину було введено постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Водночас позивачка зауважила, що дата припинення дії карантину не була заздалегідь обумовленою, тож якщо тлумачити пункт 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України так, як пропонує відповідач, то склалася б ситуація, за якої на дату набрання чинності Закону № 2352-ІХ особи, трудові відносини яких припинилися задовго до набрання ним чинності, та звернення до суду яких - до 18 липня 2022 року - не обмежувалося строком, перебували б у стані правової невизначеності щодо строку, протягом якого вони можуть звернутися за захистом своїх прав, адже такий строк міг закінчитися у будь-який момент у зв`язку з виданням постанови Кабінету Міністрів України щодо припинення дії карантину.

З уваги на ці міркування позивачка констатувала, що строки на звернення до суду мають бути передбачуваними, адже тільки таким чином можна забезпечити належний захист прав і свобод учасників трудових відносин.

З покликанням на практику Європейського суду з прав людини, в якій згадується принцип правової визначеності, позивачка зазначила, що положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України підлягають застосуванню у спосіб, згідно з яким тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про виплату усіх належних працівнику при звільненні сум, продовжується на строк дії карантину (є таким, що додається до строку дії карантину) та, відповідно, закінчується 30 вересня 2023 року.

У зв`язку із зазначеним уважає, що строк звернення до суду із вказаним позовом нею не пропущено.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2023 року, беручи до уваги те, що позивачка звернулася до суду з пропуском строку, але не заявила клопотання про його поновлення, оскільки вважала, що дотрималася його, колегія суддів дійшла висновку, що позовну заяву необхідно залишити без руху й надати позивачці можливість подати клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із наведенням поважних причин з урахуванням мотивів, які написані в цій ухвалі.

Залишаючи позовну заяву без руху, Верховний Суд виходив з того, що відлік тримісячного строку для звернення з цим позовом до адміністративного суду почався 19 липня 2022 року і мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, якби не приписи пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року. Протягом всього цього періоду (з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року) позивачка мала право - у межах строку - оспорити дії ВРП щодо невиплати їй винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

У відповідь на аргумент позивачки про правову невизначеність у контексті звернення до суду під час дії карантину Верховний Суд виходив з того, що строк дії карантину, зокрема кінцева дата, був передбачуваним; цей строк продовжували заздалегідь і на тривалий час (два місяці), що забезпечувало таким чином безперервну його дію, починаючи з дати запровадження (12 березня 2020 року) й до дати припинення (30 червня 2023 року). Продовження дії карантину до 30 червня 2023 року відбулося на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383, тож на дату ухвалення цієї постанови позивачка мала б знати, що строк для її звернення до адміністративного суду за захистом права на оплату праці продовжений ще на два місяці. Цього строку - у доповнення до періоду, що минув - було достатньо для того, щоб звернутися до суду з цим позовом. З наведених міркувань, правової невизначеності за описаної ситуації, на думку колегії суддів, бути не могло.

25 грудня 2023 року на адресу Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.

В обґрунтування своєї заяви позивачка наголошує на тому, що положення частини першої статті 233 КЗпП України (як в редакції до 19 липня 2022 року, так і після) не є спеціальними по відношенню до частини п`ятої статті 122 КАС України. Вони не містять жодних спеціальних норм, які регулюють строк звернення до суду у трудових спорах, у тому числі, у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові як при проходженні служби, так і при звільненні.

Порівнюючи редакції частини другої статті 233 КЗпП України до і після 19 липня 2022 року убачається, що її положення зазнали суттєвих змін.

Так, починаючи з 19 липня 2022 року частина друга статті 233 КЗпП України встановлює строк звернення до суду не з будь-яким позовом, пов`язаним із порушенням законодавства про оплату праці, а з позовом про виплату всіх сум, що належать працівнику при звільненні - на противагу частині другій статті 233 КЗпП України в редакції до внесення змін згідно із Законом №2352-ІХ, якою не обмежувався строк звернення до суду із заявами про вирішення будь-яких спорів, пов`язаних із оплатою праці, незалежно від факту звільнення.

ОСОБА_1 зауважила, що вирішення Верховним Судом питання, яка саме редакція частини другої статті 233 КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є визначальним, оскільки від його результату залежить обсяг наступних обставин, які має встановити суд для вирішення питання щодо дотримання строку звернення до суду: зміст спірних правовідносин, наявність серед обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, факту його звільнення, наявність обставин, з якими закон пов`язує початок перебігу строку звернення тощо.

Позивачка звернула увагу Суду на те, що наразі Верховним Судом як судом касаційної інстанції вже сформовано правову позицію з приводу того, яка саме редакція статті 233 КЗпП України підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі №160/759/23, від 20 листопада 2023 року у справі №160/5468/23, від 27 квітня 2023 року у справі №420/14777/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 27 квітня 2023 року у справі №300/4201/22, від 28 вересня 2023 року у справі №140/2168/23, від 18 жовтня 2023 року у справі №380/14605/22.

Окрім того, позивачка зазначила, що особи, які набули право на звернення до суду у разі порушення законодавства про оплату праці без обмеження будь-яким строком, не можуть бути обмежені в реалізації свого права на звернення до суду шляхом застосування норми права, що введена вже після їх звільнення з роботи (служби), тим більше за новими правилами щодо початку перебігу такого строку, які для неї фактично не настали.

Так, ОСОБА_1 була звільнена з посади члена ВРП за власним бажанням 23 лютого 2022 року згідно з рішенням ВРП від 22 лютого 2022 року №161/0/15-22.

На момент її звільнення стаття 233 КЗпП України діяла в редакції, згідно з якою у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

На думку позивачки, при вирішенні питання про дотримання нею строку звернення до суду застосуванню підлягають положення частини другої статті 233 КЗпП України в редакції, згідно з якою у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Також позивачка зазначає, що на момент її звільнення, а також у подальшому жодного письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати відповідно до вимог частини першої статті 116 КЗпП України (в редакції Закону №2352-ІХ), від ВРП вона не отримувала, що свідчить про те, що строк, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції Закону №2352-ІХ), також не пропущений.

29 грудня 2023 року на адресу Верховного Суду від Вищої ради правосуддя надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач вказує про те, що позивачка дізналася про порушення свого права задовго до подачі позовної заяви, що підтверджується такими документами:

- розрахунковими листами позивачки за квітень - вересень 2020 року;

- довідкою ВРП від 26 липня 2021 року № 40 про нарахування позивачці винагороди члена ВРП за 2020 рік;

- заявою позивачки від 10 січня 2022 року щодо виплати винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно;

- листом ВРП від 19 січня 2022 року № 358/0/9-22, яким повідомлено позивачку про неможливість виплати іншого розміру винагороди члена ВРП, крім вже виплаченої.

З огляду на викладене, відповідач просить залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 .

Колегія суддів під час постановлення цієї ухвали керувалася таким

Як убачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 04 лютого 2020 року № 36/2020 ОСОБА_1 призначена членом Вищої ради правосуддя. Наказом Голови Вищої ради правосуддя від 10 лютого 2020 року № 58-к зарахована до штату Вищої ради правосуддя на посаду члена Вищої ради правосуддя з 10 лютого 2020 року. Рішенням Вищої ради правосуддя від 22 лютого 2022 року №161/0/15-22 звільнена з посади члена Вищої ради правосуддя за власним бажанням 23 лютого 2022 року.

З цим позовом позивачка звернулась у зв`язку з протиправним, на її думку, обмеженням виплати їй винагороди як члену Вищої ради правосуддя у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ.

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України , зокрема, частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Подібна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі №140/2168/23, від 18 січня 2024 року у справі № 240/5105/23, у рішенні Верховного суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22.

На момент звільнення позивачки з посади члена Вищої ради правосуддя (23 лютого 2022 року) частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

З огляду на вказане, Суд приймає до уваги доводи заяви ОСОБА_1 , оскільки її право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.

З наведеного слідує, що вказаний позов подано із додержанням вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, та з дотриманням установленого законом строку звернення до суду, тому в задоволенні клопотання ВРП про залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду слід відмовити.

Керуючись статтями 22, 122, 123, 243, 248, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні клопотання Вищої ради правосуддя про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлений 29 січня 2024 року.

Головуючий - суддя В. Е. Мацедонська

Судді М.В. Білак

О.А. Губська

А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов