Справа № 826/14138/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2024-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Собківа Я.М.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ), третя особа - Публічне акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі - третя особа), в якому просила про визнання протиправним рішення Комітету з питань нагляду та регулювання діяльності банків, (оверсайту) платіжних систем Національного банку України №47 від 23.02.2018 «Про невідповідність керівника Публічного акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» вимогам законодавства України».

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваного рішення. Позивач вважає, що при прийнятті рішення Комітету з питань нагляду та регулювання діяльності банків, (оверсайту) платіжних систем Національного банку України було порушено п.9 ч.3 ст 2 КАС України, та вона була позбавлена права на участь у прийнятті рішення, яке впливає на її права, свободи та інтереси.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року даний адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що Положенням № 306 передбачена процедура прийняття рішення щодо розгляду питання про відповідність/невідповідність ділової репутації керівників банку вимогам законодавства України, відповідно до якої Національний банк України спочатку приймає рішення про розгляд питання про відповідність/невідповідність ділової репутації курівника банку вимогам законодавства в разі наявності хоча б однієї з підстав, передбачених пунктом 6.3. глави 6 розділу VII цього Положення, а за результатами розгляду питання щодо ділової репутації Національний банк приймає рішення про невідповідність керівника банку вимогам законодавства України в разі наявності хоча б однієї з підстав, передбачених пунктом 6.5. глави 6 розділу VII цього Положення. Проте, матеріали справи не місять відомостей про додержання НБУ процедури під час визнання позивача таким, що не відповідає професійній придатності та діловій репутації.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що згідно з вимогами статті 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у редакції, що діяла з 06.01.2018 (на момент прийняття Рішення № 47) Національний банк має право вимагати заміни будь-кого з керівників банку, зокрема якщо він не відповідає вимогам щодо ділової репутації, а щодо незалежних директорів - також/або вимогам щодо незалежності, та/або якщо керівник банку не забезпечує належного виконання своїх посадових обов`язків, що призвело до порушення банком вимог законодавства, виявлених під час здійснення банківського нагляду у порядку, визначеному цим законом. Тобто, апелянт стверджує, що Законом про банки визначено дві, незалежні одна від одної, підстави, за наявності яких Національний банк має право вимагати заміни будь-кого з керівників банку.

Крім того, зазначає, що відповідно до абзаців другого, четвертого, дев`ятого та одинадцятого пункту 6.5 глави 6 розділу VII Положення № 306 Комітет з питань нагляду (Правління Національного банку) на підставі, зокрема одержаної інформації/документів має право прийняти рішення про невідповідність керівника банку вимогам законодавства України в разі наявності, зокрема таких підстав, як порушення банком вимог банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, валютного законодавства, у тому числі нормативно- правових актів Національного банку; унаслідок дій або бездіяльності такої особи; службової недбалості (невиконання або неналежне виконання керівником банку своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них); установлення факту здійснення банком ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що Комітетом з питань нагляду та регулювання діяльності банків, (оверсайту) платіжних систем Національного банку України 23.02.2018 прийнято рішення №47 «Про невідповідність керівника Публічного акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» вимогам законодавства України», яким визнано, що ОСОБА_1 , яка є членом Правління, Відповідальним працівником Публічного акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК», не відповідає вимогам законодавства України, оскільки не забезпечила належного виконання своїх посадових обов`язків, що призвело до здійснення Банком ризикової діяльності, а також порушення Банком вимог Закону про запобігання.

Підставою розгляду Комітетом питання про невідповідність керівника ПАТ «ТАСКОМБАНК» вимогам законодавства України було застосування до Банку заходу впливу у вигляді накладення штрафу на ПАТ «ТАСКОМБАНК» згідно з рішенням Комітету від 23.02.2018 №46/БТ.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам у справі, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами пунктів 1, 9 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

За правилами статті 4 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-III) Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

За змістом статті 42 Закону № 2121-III (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення) керівники банку повинні відповідати кваліфікаційним вимогам щодо ділової репутації та професійної придатності.

Керівники банку повинні мати бездоганну ділову репутацію.

Професійна придатність керівника банку визначається як сукупність знань, професійного та управлінського досвіду особи, необхідних для належного виконання посадових обов`язків керівника банку з урахуванням бізнес-плану та стратегії банку, а також функціонального навантаження та сфери відповідальності конкретного керівника банку.

Національний банк України має право вимагати заміни будь-кого з керівників банку, якщо він не відповідає вимогам щодо ділової репутації, а щодо незалежних директорів - також/або вимогам щодо незалежності, та/або якщо керівник банку не забезпечує належного виконання своїх посадових обов`язків, що призвело до порушення банком вимог законодавства, виявлених під час здійснення банківського нагляду у порядку, визначеному цим Законом. Банк зобов`язаний вжити заходів щодо заміни такого керівника банку у порядку, визначеному Національним банком України.

Ця норма, у редакції, чинній до 06.01.2018, встановлювала, зокрема, що Національний банк України має право вимагати заміни будь-кого з керівників банку, якщо його професійна придатність та ділова репутація не відповідають вимогам цього Закону.

На виконання вимог Закону № 2121-III з метою визначення, зокрема професійної придатності та ділової репутації керівників банку, прийнято Положення № 306 (чинне на час виникнення спірних правовідносин).

За правилами пункту 6.1. глави 6 розділу VII Положення № 306 Національний банк здійснює контроль за відповідністю професійної придатності та ділової репутації керівників банку вимогам законодавства України протягом усього часу їх перебування на цих посадах.

При цьому положеннями пункту 6.2. глави 6 розділу VII Положення № 306 передбачено, що Національний банк визначає відповідність професійної придатності та ділової репутації керівників банку вимогам законодавства України під час погодження кандидатур цих осіб на посади відповідно до вимог цього Положення, нормативно-правового акта Національного банку щодо здійснення фінансового моніторингу та нормативного акта Національного банку щодо проведення тестування керівників банку та протягом усього часу їх перебування на зазначених посадах.

У свою чергу, Національний банк може прийняти рішення про розгляд питання про відповідність/невідповідність ділової репутації керівників банку вимогам законодавства України в разі наявності хоча б однієї з таких підстав:

- застосування заходів впливу (санкцій)/пред`явлення вимог до банку або його керівників;

- виявлення конфлікту інтересів керівника банку;

- невиконання банком своїх прострочених зобов`язань протягом п`яти робочих днів;

- недотримання банком вимог та обмежень, установлених Національним банком;

- виявлення недоліків у системі внутрішнього контролю банку, у тому числі в управлінні ризиками у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення;

- неподання документів на письмову вимогу уповноважених працівників Національного банку, приховування рахунків, документів, активів;

- виявлення Національним банком ознак відсутності бездоганної ділової репутації керівників банку, передбачених цим Положенням, або фактів, що можуть свідчити про професійну непридатність керівника банку;

- виявлення ознак здійснення банком ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку;

- наявності судового рішення, що набрало законної сили, згідно з яким особу притягнуто до кримінальної відповідальності. (пункт 6.3. глави 6 розділу VII Положення № 306).

За результатами розгляду питання щодо ділової репутації Національний банк приймає рішення про відповідність або невідповідність керівника банку вимогам законодавства України.

Правління Національного банку приймає рішення про невідповідність керівника банку вимогам законодавства України в разі наявності такої підстави, як порушення банком вимог банківського законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку, внаслідок дій або бездіяльності такої особи (пункт 6.5 глави 6 розділу VII Положення № 306).

Отже, стаття 42 Закону № 2121-III (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) наділяє Національний банк України правом вимагати заміни керівника банку у випадку незабезпечення належного виконання ним своїх посадових обов`язків, що призвело до порушення банком вимог законодавства.

Разом з цим, Положенням № 306 передбачена процедура прийняття рішення щодо розгляду питання про відповідність/невідповідність ділової репутації керівників банку вимогам законодавства України, відповідно до якої Національний банк України спочатку приймає рішення про розгляд питання про відповідність/невідповідність ділової репутації курівника банку вимогам законодавства в разі наявності хоча б однієї з підстав, передбачених пунктом 6.3. глави 6 розділу VII цього Положення, а за результатами розгляду питання щодо ділової репутації Національний банк приймає рішення про невідповідність керівника банку вимогам законодавства України в разі наявності хоча б однієї з підстав, передбачених пунктом 6.5. глави 6 розділу VII цього Положення.

Оскаржуваним рішенням позивачку було визнано такою, що не відповідає вимогам законодавства України, оскільки вона не забезпечила належного виконання своїх посадових обов`язків, що призвело до порушення ПАТ «Таскомбанк» вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Підставою для розгляду цього питання було застосування до ПАТ «Таскомбанк» заходу впливу у вигляді накладення штрафу.

У разі наявності наведених у пункті 6.3 Положення № 306 підстав Національний банк приймає рішення про розгляд питання про відповідність/невідповідність ділової репутації керівників банку вимогам законодавства України.

Водночас відповідачем такого рішення прийнято не було, що є порушенням наведеної у Положенні № 306 процедури.

При цьому, положеннями наведеного вище нормативно-правого акта визначено, що перевірка відповідності професійної придатності та ділової репутації керівників банку вимогам законодавства України здійснюється в порядку фінансового моніторингу та їх тестування, які можуть відбуватись протягом усього часу їх перебування на зазначених посадах.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що матеріали справи не місять відомостей про додержання НБУ процедури під час визнання позивачки такою, що не відповідає професійній придатності та діловій репутації.

Разом з цим, правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

Дотримання процесових, у тому числі, процедурних норм, є юридичною вимогою, згідно з якою держава, яка керується принципом верховенства права (мірило правовладдя), повинна поважати і враховувати права особи, а також визначати процедурні межі здійснення повноважень органами публічної влади.

Таким чином, встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи. Тим більше у випадку, коли її ділова репутація ставиться під сумнів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно врахував базові принципи, дотримання яких може свідчити про відсутність порушень з боку суб`єкта владних повноважень та належний захист порушених прав.

Так, за правилами пункту 9 частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Зазначене узгоджується з проголошеним Резолюцією (77) 31 Комітету Міністрів про захист особи стосовно актів адміністративних органів влади правом «бути заслуханим» (право на розгляд), за змістом якого - стосовно адміністративного акту, який, з огляду на свій характер, може негативно впливати на права, свободи чи інтереси особи, якої він стосується, така особа може подати факти та аргументи, і, якщо необхідно, докази, які відповідний адміністративний орган влади повинен прийняти до розгляду.

На думку колегії суддів, порушення права особи на участь у процесі прийняття рішення свідчить про недотримання процедури прийняття оскаржуваного рішення, що є підставою для визнання його протиправним та скасування, оскільки таке порушення безпосередньо впливає на зміст прийнятого рішення.

Позбавлення особи можливості взяти участь у прийнятті рішення, яке стосується її безпосередньо, є істотним порушенням процедури такого розгляду, яке ставить під сумнів безсторонність (неупередженість), повноту перевірки та обґрунтованість рішення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність порушення встановленої законом процедури та не належне виконання відповідачем своїх повноважень.

Відповідно до пункту 6.4 Положення № 306 Національний банк має право запросити на зустріч керівника банку для визначення відповідності професійної придатності та ділової репутації керівника банку вимогам законодавства України.

У разі неявки керівника банку, який був запрошений до Національного банку, без поважних причин Національний банк має право розглянути питання щодо професійної придатності та ділової репутації за його відсутності та прийняти відповідне рішення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що праву керівника банку на участь у процесі прийняття рішення щодо нього кореспондує обов`язок Національного банку України щодо реалізації цього права.

Не врегулювання статтею 42 Закон № 2121-III питання участі керівника банку під час прийняття рішення про його заміну та зміст пункту 6.4. глави 6 розділу VII Положення № 306, не свідчить про обмеження права особи на участь у процесі прийняття рішення щодо неї.

Крім того, судом першої інстанції вірно зауважено, що зі змісту Положення № 306 вбачається, що внаслідок прийняття рішення про невідповідність керівника банку вимогам законодавства ділова репутація позивачки втрачає свою бездоганність на 5 років із дня прийняття такого рішення Національним банком, що впливає на можливість обіймати аналогічну посаду та може свідчити про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окремо, слід зазначити, що відповідно до п.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи вірно застосував правову позицію, викладену Верховним Судом, у подібних правовідносинах, у постанові від 21.06.2022 у справі №826/14142/18.

Професія є складовою права на приватне життя, що підтверджується усталеною практикою ЄСПЛ. Зокрема рішення ЄСПЛ від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11).

У пункті 165 цього Рішення суд зазначає, зокрема, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-III). Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом» (див. рішення у справі «Прітті проти Сполученого Королівства» (Pretty v. the United Kingdom), заява № 2346/02, п. 61, ECHR 2002-III). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Схожим чином, звільнення з посади було визнане втручанням у право на повагу до приватного життя (див. рішення від 19 жовтня 2010 року у справі «Озпінар проти Туреччини» (), заява № 20999/04, пп. 43-48). Насамкінець, стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (А. v. Norway), заява № 28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року).

У рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини визначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків. Дії або рішення суб`єкта владних повноважень вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються). Правомірне очікування виникає у особи в тому випадку, коли внаслідок правового регулювання зі сторони суб`єкта владних повноважень у особи наявне розумне сподівання, що стосовно неї суб`єкт владних повноважень буде діяти саме так, а не інакше.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції та вважає, що Комітетом з питань нагляду та регулювання діяльності банків, (оверсайту) платіжних систем Національного банку України рішення №47 від 23.02.2018 «Про невідповідність керівника Публічного акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» вимогам законодавства України» прийнято з порушенням норм ч. 2 ст. 2 КАС України та п. 6.3 глави 6 розділу VII Положення № 306.

Отже, зважаючи на наведені правові норми та фактичні обставини справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Згідно ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Національного банку України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 30 січня 2024 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Я.М. Собків

Є.І. Мєзєнцев