Справа № 300/5205/23
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/5205/23 пров. № А/857/21959/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шевчук С. М.

суддів - Кухтея Р.В. ,

Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року (ухвалене у м. Івано-Франківську, за правилами спрощеного позовного провадження, суддею Боршовським Т.І., дата складання повного тексту рішення не зазначена) у справі № 300/5205/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач 2), в якому просив суд:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періоди роботи з 26.04.1985 по 09.10.1986, з 04.05.1987 по 16.10.1987 в зернорадгоспі "Білгородський"; з 20.04.1988 по 20.10.1988, з 29.04.1989 по 24.10.1989, з 20.04.1990 по 10.12.1990 в радгоспі "40 років Казахстана"; з 25.06.1993 по 01.11.1993 в зернорадгоспі "Приозерний"; з 09.11.1993 по 16.11.2000 у ВАТ "Добробут", та призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 13.07.2023;

скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 14.07.2023 № 16 про відмову в призначенні пенсії;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 26.04.1985 по 09.10.1986, з 04.05.1987 по 16.10.1987 в зернорадгоспі "Білгородський"; з 20.04.1988 по 20.10.1988, з 29.04.1989 по 24.10.1989, з 20.04.1990 по 10.12.1990 в радгоспі "40 років Казахстана"; з 25.06.1993 по 01.11.1993 в зернорадгоспі "Приозерний"; з 09.11.1993 по 16.11.2000 у ВАТ "Добробут" і призначити позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 13.07.2023.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 16 від 14.07.2023 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 13.07.2023 пенсію за віком, з зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 26.04.1985 по 09.10.1986, з 04.05.1987 по 14.10.1987 в зернорадгоспі "Білгородський", з 20.04.1988 по 20.10.1988, з 29.04.1989 по 24.10.1989, з 20.04.1990 по 10.12.1990 в радгоспі "40 років Казахстана", з 25.06.1993 по 01.11.1993 в зернорадгоспі "Приозерний", з 09.11.1993 по 16.11.2000 у ВАТ "Добробут".

В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 805 (вісімсот п`ять) гривень 20 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач- Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що на дату звернення позивача до сервісного центру Пенсійного фонду України із заявою від 06.07.2023 про призначення пенсії за віком, страховий стаж позивача складав 28 років 24 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. До страхового стажу позивача не зараховано спірні періоди роботи, оскільки трудова книжка оформлена з порушенням вимог Інструкцій №58 та №162 та позивач не надав органу Пенсійного фонду України інших документів, які б підтверджували періоди роботи, а тому відсутні підстави для зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивача та призначення йому пенсії за віком. Також апелянт вказує, що прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями відповідача.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідачі повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в спірному випадку ОСОБА_1 підтверджено періоди трудової діяльності з 26.04.1985 по 09.10.1986, з 04.05.1987 по 14.10.1987 в зернорадгоспі "Білгородський"; з 20.04.1988 по 20.10.1988, з 29.04.1989 по 24.10.1989, з 20.04.1990 по 10.12.1990 в радгоспі "40 років Казахстана"; з 25.06.1993 по 01.11.1993 в зернорадгоспі "Приозерний"; з 09.11.1993 по 16.11.2000 у ВАТ "Добробут", які мали бути зараховані позивачу до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком.

Суд вважав, що відмова пенсійного органу в призначенні позивачу пенсії за віком свідчить про непропорційне втручається в гарантоване Державою право особи на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в формі права на пенсію за віком. Зазначені дії органу державної влади є порушенням принципу правової визначеності у відносинах Держави з людиною - її громадянином як складового елементу гарантованого Конституцією України принципу верховенства права.

З урахуванням викладеного, суд вважав, що рішення ГУ ПФУ в Харківській області № 16 від 14.07.2023 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

Також суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати позивачу до страхового стажу період роботи з 15.10.1987 по 16.10.1987.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.07.2023 звернувся через веб-портал до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви додано: копію паспорта громадянина України НОМЕР_1 (а.с. 50-52); довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру (а.с. 53); копію військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с. 54-56); копію атестата № НОМЕР_3 від 21.07.1980 (а.с. 57); копію архівної довідки № Фл/м-208-02-13 від 29.09.2022 (а.с. 58); копію архівної довідки № Фл-м-04-06/50 від 13.10.2022 (а.с. 60); трудову книжку серії НОМЕР_4 від 06.08.1980 (а.с. 66-70).

14.07.2023 ГУ ПФУ в Харківській області прийняло рішення № 16 про відмову в призначенні пенсії. Рішення відповідача № 16 від 14.07.2023 про відмову в призначенні пенсії мотивоване тим, що загальний страховий стаж позивача становить 28 років 24 дні, при необхідному 30 років. До страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи: з 09.11.1993 по 16.11.2000, оскільки місяць прийому/звільнення прописано римськими цифрами, а потрібно арабськими; з 13.01.1984 по 01.11.1984 - наявне виправлення в даті про прийом та відсутня довідка про кількість фактично відпрацьованих днів і встановлений річний мінімум; з 01.03.1990 - відсутній запис про звільнення. Також до страхового стажу не зараховано згідно архівної довідки № Фл-м-04-06/50 від 13.10.2022 періоди роботи з 04.05.1987 по 15.10.1987, з 25.06.1993 по 01.11.1993, з 26.04.1985 по 20.10.1986, та згідно архівної довідки № Фл/м-208-02-13 від 29.09.2022 періоди роботи з 20.04.1988 по 20.10.1988, з 29.04.1989 по 24.10.1989, з 20.04.1990 по 10.12.1990, оскільки прізвище, ім`я, по батькові зазначено скорочено та не відповідає паспортним даним (а.с. 18-19).

Листом № 0900-0210-8/33718 від 17.07.2023 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області направило ОСОБА_1 рішення ГУ ПФУ в Харківській області № 16 від 14.07.2023 про відмову в призначенні пенсії (а.с. 17).

Не погоджуючись із діями пенсійного органу щодо відмови в зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу та призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач звернувся до суду з метою захисту порушеного права.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Відповідно до статті 26 Закону №1058-ІV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону №1058-IV ).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Згідно статті 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України №637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637), пунктами 1 та 3 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637.

Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). (пункт 23 Порядку №637)

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.

Так, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_4 від 06.08.1980, копія якої долучена до матеріалів справи, ОСОБА_1 за спірний період працював:

з 26.04.1985 прийнятий в зернорадгосп "Білгородський" на посаду водія; з 20.10.1986 звільнений за власним бажанням; з 04.05.1987 прийнятий в зернорадгосп "Білгородський" на посаду водія; з 14.10.1987 звільнений за власним бажанням (а.с. 67);

з 20.04.1988 прийнятий в радгосп "40 років Казахстана" на посаду штукатура; з 31.10.1988 звільнений за власним бажанням; з 29.04.1989 прийнятий в радгосп "40 років Казахстана" на посаду штукатура; з 29.10.1989 звільнений за власним бажанням; з 20.04.1990 прийнятий в радгосп "40 років Казахстана" на посаду муляра-штукатура; з 10.12.1990 звільнений за власним бажанням (а.с. 68);

з 25.06.1993 прийнятий в зернорадгосп "Приозерний" на посаду робітника в будівельну бригаду; з 01.11.1993 звільнений за власним бажанням (а.с. 68);

з 09.11.1993 прийнятий в житлово-побутове підприємство «Івано-Франківськбуд» на посаду сантехніка 4 розряду; з 05.03.1997 Державне житлово-побутове підприємство «Івано-Франківськбуд» перетворено в Відкрите акціонерне товариство «Добробут»; з 16.11.2000 звільнений з роботи за власним бажанням (зворотній бік а.с. 68).

Як слідує зі змісту спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 14.07.2023 № 16 про відмову в призначенні пенсії, до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи: з 09.11.1993 по 16.11.2000, оскільки місяць прийому/звільнення прописано римськими цифрами, а потрібно арабськими; з 13.01.1984 по 01.11.1984 - наявне виправлення в даті про прийом та відсутня довідка про кількість фактично відпрацьованих днів і встановлений річний мінімум; з 01.03.1990 - відсутній запис про звільнення. Також до страхового стажу не зараховано згідно архівної довідки № Фл-м-04-06/50 від 13.10.2022 періоди роботи з 04.05.1987 по 15.10.1987, з 25.06.1993 по 01.11.1993, з 26.04.1985 по 20.10.1986, та згідно архівної довідки № Фл/м-208-02-13 від 29.09.2022 періоди роботи з 20.04.1988 по 20.10.1988, з 29.04.1989 по 24.10.1989, з 20.04.1990 по 10.12.1990, оскільки прізвище, ім`я, по батькові зазначено скорочено та не відповідає паспортним даним.

Колегія суддів зазначає, що на момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року №252, зі змінами, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 19 жовтня 1990 року №412 (далі - Інструкція №162), та Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція №58), які містять аналогічні положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.8 глави 2 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Аналогічні за змістом положення містила також Інструкція №162.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18), яка в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Отже, з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

При цьому, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимим доказами для підтвердження його трудового стажу.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що неправильно здійснено запис в трудову книжку, як то записи здійснено римськими цифрами або неправильно записано прізвище, ім`я, по батькові позивача не може бути підставою неврахування періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії за віком, оскільки позивач не може відповідати за правильність оформлення трудової книжки і відповідність дотримання вимог законодавства на підприємстві.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Такі повноваження Пенсійного фонду повинні бути використані з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані.

Відтак, враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.

Наявність сумнівів у відповідача відповідно до зазначеного законодавства може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Колегія суддів зазначає, що не зарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідачі в свою чергу не надали суду доказів того, що в трудовій книжці позивача містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Разом з тим, окрім наведеної обставини, трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про роботу за спірний період і на переконання суду є достатнім підтвердженням права на пенсійне забезпечення.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо періоду роботи відповідачами суду не надано. При цьому, при вирішенні цієї справи колегія суддів враховує те, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.

З врахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 26.04.1985 по 09.10.1986, з 04.05.1987 по 16.10.1987 в зернорадгоспі "Білгородський"; з 20.04.1988 по 20.10.1988, з 29.04.1989 по 24.10.1989, з 20.04.1990 по 10.12.1990 в радгоспі "40 років Казахстана"; з 25.06.1993 по 01.11.1993 в зернорадгоспі "Приозерний"; з 09.11.1993 по 16.11.2000 у ВАТ "Добробут" підлягають задоволенню.

Відтак, враховуючи, що відомості про спірні періоди роботи позивача підтверджені записами в трудовій книжці, а також в архівних довідках, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, що відповідач протиправно не врахував вказані періоди роботи позивача до його страхового стажу.

Що стосується доводів апелянта про те, що прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі № 817/864/18 та від 11 листопада 2019 року у справі № 818/960/17.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2019 року у справі № 0640/4248/18 та від 08 листопада 2019 року у справі №420/914/19.

При цьому слід зазначити, що в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини застосовує підхід, згідно з яким дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Hasanv. Bulgaria» заява №. 30985/96).

Оскільки судами встановлена протиправність дій відповідачів щодо не зарахування вищезазначених періодів до трудового стажу, належним способом захисту порушених прав позивача є саме зобов`язання призначити та виплачувати пенсію позивачу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 300/5205/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос