Справа № 560/13550/23
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2024-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/13550/23

Головуючий у 1-й інстанції: Матущак В.В.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

31 січня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Полотнянка Ю.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області при призначенні пенсії з неврахування періодів роботи згідно трудової книжки з 12.01.1994 по 29.11.1997 на посаді провідного консультанта Товариства з обмеженою відповідальністю "Кассіопея"; неврахування періоду роботи згідно трудової книжки з 01.01.2004 по 01.10.2004 на посаді виконавчого директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія "Метком"; неврахування періоду проходження військової служби у високогірній місцевості в м. Ленінакан Вірменської PCP з 08.08.1982 по 13.08.1984 та період проходження військової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі СРСР на о.Сахалін з 22.08.1984 по 17.06.1988, з розрахунку один місяць служби за півтора згідно довідки Шевченківського районного у м. Києві військового комісаріату від 02.07.2020 №2/2/11; неврахування заробітної плати до 2000 року згідно архівної довідки №4/144788 від 08.06.2021; неврахування у повному розмірі (повні місяці) періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2006 по 01.07.2010;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві та Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області зарахувати при призначенні пенсії: період роботи згідно трудової книжки з 12.01.1994 по 29.11.1997 на посаді провідного консультанта Товариства з обмеженою відповідальністю "Кассіопея"; період роботи згідно трудової книжки з 01.01.2004 по 01.10.2004 на посаді виконавчого директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія "Метком"; періоду проходження військової служби у високогірній місцевості в м. Ленінакан Вірменської PCP з 08.08.1982 по 13.08.1984 та період проходження військової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі СРСР на о. Сахалін з 22.08.1984 по 17.06.1988, з розрахунку один місяць служби за півтора згідно довідки Шевченківського районного у м. Києві військового комісаріату від 02.07.2020 №2/2/11; врахувати розмір заробітної плати до 2000 року згідно архівної довідки №4/144788 від 08.06.2021; врахувати у повному розмірі (повні місяці) період здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2006 по 01.07.2010;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві та Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 15.05.2023 з урахуванням висновків суду у даній справі та провести перерахунок і виплату пенсії за віком з дня її призначення з урахуванням раніше сплачених сум.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, які полягають неврахуванні при призначенні пенсії ОСОБА_1 : періодів роботи згідно трудової книжки з 12.01.1994 по 29.11.1997 на посаді провідного консультанта Товариства з обмеженою відповідальністю "Кассіопея"; неврахування періоду роботи згідно трудової книжки з 01.01.2004 по 01.10.2004 на посаді виконавчого директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія "Метком"; неврахування заробітної плати до 2000 року згідно архівної довідки №4/144788 від 08.06.2021; неврахування у повному розмірі (повні місяці) періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2006 по 01.07.2010.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 при призначенні пенсії:

- період роботи згідно трудової книжки з 12.01.1994 по 29.11.1997 на посаді провідного консультанта Товариства з обмеженою відповідальністю "Кассіопея";

- період роботи згідно трудової книжки з 01.01.2004 по 01.10.2004 на посаді виконавчого директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія "Метком";

- врахувати розмір заробітної плати до 2000 року згідно архівної довідки №4/144788 від 08.06.2021;

- врахувати у повному розмірі (повні місяці) період здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2006 по 01.07.2010.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 15.05.2023 з урахуванням всіх доданих до неї документів, та прийняти мотивоване рішення, з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подали апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Зокрема, позивач просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В свою чергу відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

У відповідності до вимог ст. 311 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області з 02.06.2023 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

ОСОБА_1 22.06.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо правильності обчислення страхового стажу та заробітної плати при призначені з 02.06.2023 пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV.

Згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж ОСОБА_1 становить 21 рік 8 місяців 22 дні. Розмір пенсії за віком обчислено із заробітної плати за період роботи з 01.01.2003 по 30.06.2012 згідно даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

При призначення ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV до страхового стажу не зараховані періоди:

- з 12.01.1994 по 29.11.1997 в ТзОВ "Кассіопея", оскільки в записі про звільнення з роботи в трудовій книжці НОМЕР_1 відсутня дата звільнення, а також запис не завірено печаткою товариства;

- з 01.01.2004 по 01.10.2004 в Торгово-промисловій компанії "Метком", оскільки відсутня інформації про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- проходження військової служби у високогірній місцевості в м. Ленінакан Вірменської PCP з 08.08.1982 по 13.08.1984;

- період проходження військової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі СРСР на о. Сахалін з 22.08.1984 по 17.06.1988, з розрахунку один місяць служби за півтора згідно довідки Шевченківського районного у м. Києві військового комісаріату від 02.07.2020 № 2/2/11;

- не врахована заробітна плата до 2000 року згідно архівної довідки №4/144788 від 08.06.2021;

- неврахований в повному розмірі (повні місяці) періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2006 по 01.07.2010;

На звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, останній листом від 28.06.2023 повідомив позивача про причини незарахування спірних періодів.

Вважаючи вказані дії відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права на належне пенсійне забезпечення.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України №637 від 1.08.1993, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Згідно з п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Щодо зарахування позивачу періодів роботи з 12.01.1994 по 29.11.1997 на посаді провідного консультанта ТОВ "Кассіопея" до страхового стажу, судом встановлено, що на момент внесення у трудову книжку позивача НОМЕР_2 записів про період роботи з 12.01.1994 по 29.11.1997 на посаді провідного консультанта ТОВ "Кассіопея" діяла Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена наказом Міністерство праці України, Міністерство юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993.

Підпунктом 1.1 Інструкції №58 встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Підпунктом 2.4 Інструкції №58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Таким чином законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічні позиції висловлені Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Отже підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідній роботі, а не правильність записів у трудовій книжці. Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду, що період роботи з 12.01.1994 по 29.11.1997 на посаді провідного консультанта ТОВ "Кассіопея" необхідно зарахувати до страхового стажу позивача.

Щодо періоду роботи з 01.01.2004 по 01.10.2004 на посаді виконавчого директора ТОВ "Торгово-промислова компанія "Метком", суд встановив, що підставою для незарахування до страхового стажу періоду з 01.01.2004 по 01.10.2004 стала відсутність інформації про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-ІV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік) - організація та ведення обліку відомостей про застраховану особу, що здійснюється відповідно до законодавства і використовується в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування в установленому законодавством порядку.

Пунктом 3 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Відповідно до пункту 10 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно абзацу 7 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб: військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та "Про військовий обов`язок і військову службу"; осіб, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, Службі безпеки України та службу в органах і підрозділах цивільного захисту.

Пунктом 13 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого Постановою КМУ №794 від 04.06.1998 визначено, що для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять в установленому порядку від: інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; Державної податкової адміністрації; роботодавців; фізичних осіб; державних органів реєстрації актів цивільного стану про громадян, які померли; державної служби зайнятості; інших підприємств, установ та організацій.

Згідно зі статтею 20 Закону №1058-ІV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Таким чином, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Суд вірно зауважив, що саме внаслідок невиконання ТОВ "Торгово-промислова компанія "Метком" у період з 01.01.2004 по 01.10.2004 обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України, позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внесках не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.

Отже, оскільки відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для незарахування періоду роботи у ТОВ "Торгово-промислова компанія "Метком" з 01.01.2004 по 01.10.2004 через несплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, період роботи у ТОВ "Торгово-промислова компанія "Метком" з 01.01.2004 по 01.10.2004 необхідно зарахувати до страхового стажу позивача.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2021 у справі №423/757/17.

Щодо заробітної плати до 2000 року згідно архівної довідки №4/144788 від 08.06.2021, необхідно зазначити, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не враховано положення пункту 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1, відповідно до якого, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

Відповідно до частини першої статті 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з частини 3 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду України мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також у необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інші відомості, передбачені законодавством для визначення права на пенсію.

Отже, правом вимагати додаткові документи від підприємств, організацій і окремих осіб наділені лише органи, що призначають пенсії, а не особи, яким призначається пенсія. У разі сумніву в розмірі заробітної платні, яка враховується при обчисленні пенсії орган ПФУ має право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 1 липня 2000 є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.11.2019 у справі №352/819/16-а, від 29.07.2020 у справі №341/1132/17, від 12.04.2021 у справі №219/4550/17

Підсумовуючи вищевикладене, обов`язок перевірки викладених у довідці відомостей покладено на органи пенсійного фонду, а неможливість проведення перевірки відповідачем у зв`язку з повномасштабною агресією російської федерації проти України, не може бути належною підставою для неврахування відповідачем такої довідки при призначенні пенсії позивачу.

Отже, дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач при призначенні пенсії позивачу, безпідставно не врахував істотні обставини, що мали місце, не перевірив повідомлені заявником факти та документи, не вчинив усі необхідні дії для витребування необхідних документів, а тому заробітну плату до 2000 року згідно архівної довідки №4/144788 від 08.06.2021 необхідно врахувати при призначенні пенсії позивачу.

Щодо періоду здійснення позивачем підприємницької діяльності з 01.01.2006 по 01.07.2010, необхідно врахувати, що частинами 1, 2 статті 21 Закону №1058-ІV передбачено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; роботодавців; застрахованих осіб; фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчих органів сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державною демографічного реєстру; податкових органів, територіальних органів Пенсійного фонду за результатами перевірок платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або в порядку міжвідомчого обміну інформацією; державної служби зайнятості; інших підприємств, установ, організацій та військових частин; компаній з управління активами; зберігачів; інших джерел, передбачених законодавством.

На кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки.

Унікальний номер електронної облікової картки формується автоматично шляхом додавання одиниці до останнього наявного унікального номера електронної облікової картки. Порядок та строки впровадження унікальних номерів електронних облікових карток застрахованих осіб, порядок ведення персональних електронних облікових карток визначаються Пенсійним фондом.

Пунктом 1 частини другої статті 22 Закону №1058-ІV визначено, що відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду для: підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; обчислення страхових внесків; визначення права застрахованої особи або членів її сім`ї на отримання пенсійних виплат згідно з цим Законом; визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом; надання застрахованій особі на її вимогу або у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; надання страховим організаціям, що здійснюють страхування довічних пенсій; надання аудитору, який відповідно до цього Закону здійснює аудит Накопичувального фонду; обміну інформацією з централізованим банком даних з проблем інвалідності.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:

з 1 січня 1998 по 30 червня 2000 включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

з 1 липня 2000 по 31 грудня 2017 включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Пунктом 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993, а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків.

Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 по 31 грудня 2003 зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки пре реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 по 31 грудня 2017 за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Згідно з пунктом 2 Указу Президента від 03.07.1998 №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва" (який був чинний на момент здійснення позивачем підприємницької діяльності та втратив чинність 01.01.2012) суб`єкти малого підприємництва - фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком, шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку.

Ставка єдиного податку для суб`єктів малого підприємництва фізичних осіб встановлюється місцевими радами за місцем їх державної реєстрації залежно від виду діяльності і не може становити менше 20 гривень та більше 200 гривень на місяць.

У разі коли фізична особа - суб`єкт малого підприємництва здійснює кілька видів підприємницької діяльності, для яких установлено різні ставки єдиного податку, нею придбавається одне свідоцтво і сплачується єдиний податок, що не перевищує встановленої максимальної ставки.

У разі коли платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з використанням найманої праці або за участю у підприємницькій діяльності членів його сім`ї, ставка єдиного податку збільшується на 50% за кожну особу.

Суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа, яка сплачує єдиний податок, звільняється від обов`язку нарахування, відрахування та перерахування до державних цільових фондів зборів, пов`язаних з виплатою заробітної плати працівникам, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи членів його сім`ї.

Суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, законодавством, яке діяло на час звернення позивача за призначенням пенсії, передбачено зарахування до страхового стажу фізичних осіб - підприємців періодів провадження ними підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, незалежно від сум сплачених ними страхових внесків (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Таким чином, враховуючи, що позивач перебував на податковому обліку у періоди 01.01.2005 по 30.06.2010 на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується копіями квитанцій про сплату страхових внесків за період з жовтня 2006 по липень 2010, вказані періоди підлягають до зарахування страхового стажу.

При цьому, посилання відповідача на те, що періоди здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності за 2006-2010 враховано до страхового стажу згідно індивідуальних відомостей при застраховану особу, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, пропорційно сплаченим страховим внескам до Пенсійного фонду України, оскільки ним сплачено страхові внески у сумі, меншій ніж мінімальний страховий внесок, є безпідставними, оскільки відповідач не наводить відомостей про наявну у позивача заборгованість з єдиного внеску у цей період, що свідчить про сплату позивачем всіх необхідних платежів під час провадження підприємницької діяльності.

Стосовно врахування до страхового стажу позивача у кратному розмірі періоду проходження військової служби в районах Крайньої Півночі, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції зазначив, що Постановою Ради Міністрів СРСР №181 від 25.03.1968 "Про зарахування солдатам, матросам, сержантам, старшинам і військовим будівельникам, звільненим в запас, часу дійсної військової строкової служби в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, в стаж роботи, що дає право на отримання пільг, встановлених за роботу в цих районах та місцевостях", яка діяла на час проходження позивачем строкової військової служби в Радянській Армії встановлено, що солдатам, матросам, сержантам, старшинам і військовим будівельникам, звільненим, починаючи з 1968, з військової служби в районах Крайньої Півночі, час їхньої дійсної строкової військової служби в цих районах та місцевостях, зараховується в стаж роботи, що дає право на отримання пільг, передбачених указами Президіуму Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 та 26.09.1967, якщо вони не пізніше трьох місяців після звільнення з військової служби поступили на роботу в районах Крайньої Півночі.

Однак, згідно довідки Шевченківського районного у м. Києві військового комісаріату від 02.07.2020 № 2/2/11 позивач с капітаном у відставці, проходив службу у високогірній місцевості в м. Ленінакан Вірменської РСР з 08.08.1982 по 13.08.1984 та проходив службу в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі СРСР на о. Сахалін з 22.08.1984 по 17.06.1988.

Таким чином, суд першої інстанції не взяв до увагу обставину, що позивач проходив службу як офіцер, а не строкову та не врахував наведені приписи нормативно-правових актів, що діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-Х1І (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №1788-Х1І) умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членів їх сімей встановлюються Законом України про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. їм надасться також право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом, незалежно від місця проходження військової служби. При цьому всі види грошового забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ враховуються нарівні із заробітною платою робітників і службовців.

У відповідності до пункту «в» частини третьої статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується, зокрема, військова служба, незалежно від місця проходження служби.

Частиною четвертою статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону №1058-1V період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу PCP, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Положеннями частини першої статті 52 Закону СРСР від 14 липня 1956 року «Про державні пенсії» визначено, що пенсійне забезпечення генералів, адміралів, офіцерів, військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу надстрокової служби і прирівняних до них осіб, а також пенсійне забезпечення їх сімей здійснюється в порядку і розмірах, встановлених Радою Міністрів СРСР.

Питання обчислення стажу роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до цих районів, було врегульовано, зокрема, Положенням про порядок призначення і виплати державних пенсій, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 3 серпня 1972 року .49590 (далі - постанова №590).

За змістом пункту 6 постанови №590 передбачалося, що пенсійне забезпечення генералів, адміралів, офіцерів, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби, осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, а також пенсійне забезпечення сімей цих осіб здійснюється в порядку і розмірах, що встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1982 року №986 з метою усунення множинності нормативних актів про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і їх сімей, спрощення порядку обчислення їм пенсій і відповідно до статті 52 Закону СРСР «Про державні пенсії» затверджено Положення про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та їх сімей (далі -Положення), відповідно до якого особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам і військовослужбовцям надстрокової служби, звільненим з діючої військової служби, можуть призначатися пенсії за вислугу років чи по інвалідності, а в разі одночасного виникнення права на декілька видів пенсій пенсія по старості призначається відповідно до вимог Закону СРСР «Про державні пенсії».

В підпункті «д» пункту 55 цього Положення зазначалось, що окремі періоди служби при обчисленні вислуги років для призначений пенсій зараховуються на пільгових умовах: один місяць служби за півтора місяці на осі рові Сахалін з « 14» вересня 1954 року.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХМ військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Однією з соціальних пільг, визначених державою такій категорії громадян України, є обчислення вислуги років (часу проходження військової служби) на пільгових умовах для призначення пенсій.

Період проходження військової служби, що зараховується до вислуги років, зокрема, на пільгових умовах, визначається постановою Кабінету Міністрі» України від 17 липня 1992 року №393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей (далі Постанова №393).

Відповідно до цього Порядку до вислуги років зараховується дійсна військова служба у Радянській Армії, яка відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалась до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, і її обчислення (у тому числі на пільгових умовах) мас здійснюватися у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо постановою не передбачено більш пільгових умов (абзац 9 пункту 1 Постанови №393).

Окрім того, вислуга років, яка була обчислена для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до введення в дію Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, перегляду не підлягає (пункт 5 Постанови №393).

Відтак, як законодавство колишнього СРСР до 1 січня 1991 року, так і законодавство України, чинне на час виникнення спірних відносин, передбачали пільгове (кратне) обчислення періоду проходження особами військової служби в районах Крайньої Півночі колишнього СРСР.

Аналогічна правова позиція при розгляді справи за схожих фактичних обставин висловлена Верховним судом у складі Касаційного адміністративного суду від 16.06.2020 у справі №727/1441/17.

Таким чином, суд першої інстанції розглядаючи позов у цій частині, застосував норми права без урахування висновку у подібних правовідносинах викладеного у постанові Верховного Суду.

Стосовно врахування до страхового стажу у кратному розміні періоду проходження військової служби у високогірній місцевості в м. Лснінакан Вірменської PCP, як зазначено вище, положенням Постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 передбачено, що військова служба у Радянській Армії, яка відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалась до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, і її обчислення (у тому числі на пільгових умовах) мас здійснюватися у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо постановою не передбачено більш пільгових умов (абзац 9 пункту 1 Постанови №393).

У той же час, Постановою Ради Міністрів СРСР від 27.06.1959 № 876 Про пенсії генералів, адміралів, офіцерам, військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу надстрокової служби радянської армії і військово-морського флоту, комітету державної безпеки при раді міністрів СРСР і військ Міністерства внутрішніх справ СРСР, а також їх родинам визначено, що на додаток до пунктів 3 і 4 Постанови Раднаркому СРСР від 5 червня 1941 р N 1474 встановити, що при обчисленні генералам, адміралам, офіцерам і військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу надстрокової служби вислуги років на пенсію зараховується: один місяць служби за півтора місяця: в інших видах авіації, не зазначених у підпункті "б", визначених Міністром оборони СРСР і, відповідно, Головою Комітету державної безпеки при Раді Міністрів СРСР, на посадах, що входять до складу льотного екіпажу; на підводних човнах, які перебувають в строю; на тральщиках в період тралення бойових мін; в управліннях з`єднань підводних човнів, що знаходяться в строю, і з`єднань тральщиків у період тралення бойових мін за переліком посад, що затверджується Міністром оборони СРСР; в якості водолазів; па заставах і в комендатурах прикордонних військ, на морських прикордонних кораблях і катерах, що знаходяться в строю і безпосередньо несуть охорону державних кордонів СРСР, - в місцевостях, зазначених у Додатку до цієї Постанови.

У додатку до Постановою Ради Міністрів СРСР від 27.06.1959 № 876 визначено, перелік місцевостей СРСР, прикордонна служба у яких зараховується генералів, адміралів, офіцерам і військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу надстрокової служби в вислугу років на пенсію на пільгових умовах - один місяць за півтора місяця: Застави, комендатури і прирівняні до них підрозділи: прикордонні пости, пости технічного спостереження, контрольні радіостанції, контрольно-пропускні пункти, що знаходяться на державний кордон СРСР на північ від Північного полярного кола, в Туркменської PCP, на узбережжі Японського моря від м Знахідка і далі на північ по узбережжю Татарської протоки і Охотського моря, в Чукотському національному окрузі, Камчатської, Сахалінської областях, а також несуть службу у високогірних районах на висоті 1500 метрів і більше над рівнем моря на державному кордоні СРСР в Грузинської PCP, Вірменської PCP, Азербайджанської PCP, Таджицькій PCP, Киргизької PCP, Казахської PCP, Бурятської АРСР, Гірничо Алтайській і Тувинської автономних областях, Читинської області. Прикордонні морські кораблі і катери, що несуть службу на Баренцевому, Японському, Охотському, Беринговому морях і на Тихому океані.

Згідно постанови Ради міністрів СРСР від 10.04.1973 Про розповсюдження пільг, встановленому підпунктом "в" пункту 2 постанови ради міністрів У PCP від 27 липня 1959 р п 876, на офіцерів, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби радянської армії і військово-морського флоту, що проходить службу в високогірній місцевості СРСР поширено з 1 квітня 1973 року пільги, встановлені Постановою Ради Міністрів СРСР від 27 липня 1959 р N 876 (підпункт "в" пункту 2), на офіцерів, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби частин і підрозділів Радянської Армії і Військово-Морського флоту, що проходять службу у високогірній місцевості СРСР на висоті 1500 метрів і більше над рівнем моря.

Згідно постанови Ради міністрів СРСР від 06.04.1988 № 445 «Про службу військовослужбовців Міністерства оборони СРСР, Комітету державної безпеки СРСР і Міністерства внутрішніх справ СРСР в місцевостях СРСР з важкими і несприятливими кліматичними умовами і в радянських військах, тимчасово перебувають за кордоном»

Постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1982 року № 986 з метою усунення множинності нормативних актів про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і їх сімей, спрощення порядку обчислення їм пенсій і відповідно до статті 52 Закону СРСР «Про державні пенсії» затверджено Положення про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та їх сімей, відповідно до якого особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам і військовослужбовцям надстрокової служби, звільненим з діючої військової служби, можуть призначатися пенсії за вислугу років чи по інвалідності, а в разі одночасного виникнення права на декілька видів пенсій пенсія по старості призначається відповідно до вимог Закону СРСР «Про державні пенсії».

Отже, законодавство на час проходження позивачем військової служби у високогірних місцевостях Вірменської PCP передбачало зарахування при призначенні пенсії такого стажу у кратному розмірі, що судом першої інстанції враховано не було.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача щодо зарахування до страхового стажу періоду проходження військової служби у високогірній місцевості в м.Ленінакан Вірменської PCP з 08.08.1982 по 13.08.1984 та період проходження військової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі СРСР на о.Сахалін з 22.08.1984 по 17.06.1988. з розрахунку один місяць служби за півтора.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно вказав, що позбавлений можливості зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки здійснення розрахунку страхового стажу входить до безпосередньої компетенції органу Пенсійного фонду України.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції відносно того, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню шляхом зобов"язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.05.2023 про призначення пенсії за віком, з урахуванням всіх доданих до неї документів.

Вирішуючи питання стосовно стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд першої інстанції відмовив у включенні до складу судових втрат витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн., зазначивши, що в порушення вимог частини 4 статті 134 КАС України, стороною позивача не надано суду детального опису виконаних адвокатом послуг, що позбавляє суд можливості перевірити відповідність їх обсягу та вартості.

Вирішуючи питання про розподіл відповідно до пункту 5 частини 1статті 244 КАС України між сторонами судових витрат, колегія суддів виходить з того, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів розмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що за результатами розгляду справи, документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

На підтвердження витрат на правову допомогу представник позивача надав: Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВА №1123 видане адвокату Горщар С.В., ордер серії АА №1326788 від 14.07.2023; договір про надання правової допомоги від 17.09.2021 №88/21; протокол №2 погодження гонорару від 14.07.2023 та квитанція до прибуткового касового ордеру №88/21.2 від 14.07.2023.

Відповідно до пункту 1 Протоколу погодження гонорару № 2 від 14.07.2023 до Договору до договору №88/21 від 17.09.2021 року сторони визначили: «Гонорар адвоката за договором №88/21 від 17.09.2021 про надання правової допомоги у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про визнання дій та рішень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, складає 5000,00 грн.

Відповідно до пункту 2 вищевказаного протоколу погодження гонорару: «У вартість послуг входить комплексне ведення судової справи не залежно від об`єму та кількості наданих послуг (виконаних робіт)».

Отже розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесений ним витрат в суді першої інстанції, а саме представником позивача складені та підписані всі процесуальні документи у справі.

Так, відповідно до пункту 1 Протоколу погодження гонорару № 2 від 14.07.2023 до Договору до договору № 88/21 від 17.09.2021 року сторони визначили: «Гонорар адвоката за договором №88/21 від 17.09.2021 про надання правової допомоги у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про визнання дій та рішень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, складає 5000,00 грн.

Відповідно до пункту 2 вищевказаного протоколу погодження гонорару: «У вартість послуг входить комплексне ведення судової справи не залежно від об`єму та кількості наданих послуг (виконаних робіт)».

Отже розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Слід зазначити, що ВС КАС у постанові від 28.12.2020 р. у справі № 640/18402/19 дійшов висновку: якщо договором з адвокатом передбачено фіксовану вартість правової допомоги, то детальний опис робіт не г обов`язковим. Оскільки в такому разі розмір гонорару адвоката не залежить від обсягу послуг і часу, витраченого адвокатом, а отже є визначеним.

Разом з тим, у цій справі, колегія суддів при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 КАС України, проаналізувавши складність справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не відповідає умовам співмірності в розмірі 5000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 10.12.2019 у справі № 160/2211/19.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Так, з розрахунку наданих адвокатом послуг, загальна їх вартість становить 5000,00 грн., що на думку колегії суддів не є неспівмірним складності справи, витраченого адвокатом часу та об`єму наданих послуг.

Позивач та його представник не надали обґрунтованих доказів того, що підготовка позовної заяви у даній справі вимагала значного обсягу та за своїми характеристиками була віднесено до обсягу складних справ.

Колегія суддів також зважує на те, що відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує розмір відшкодованої позивачу правової допомоги, посилаючись на її неспівмірність зі складністю даної справи.

Таким чином, з врахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності до ціни позову, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, які відшкодовуються за рахунок відповідача до 2000 грн.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги позивача частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Відповідно до статті 139 КАС України, оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню, то на користь позивача підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду проходження військової служби у високогірній місцевості в м.Ленінакан Вірменської PCP з 08.08.1982 по 13.08.1984 та період проходження військової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі СРСР на о.Сахалін з 22.08.1984 по 17.06.1988. з розрахунку один місяць служби за півтора.

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, які полягають неврахуванні при призначенні пенсії ОСОБА_1 до страхового стажу періоду проходження військової служби у високогірній місцевості в м.Ленінакан Вірменської PCP з 08.08.1982 по 13.08.1984 та період проходження військової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі СРСР на о.Сахалін з 22.08.1984 по 17.06.1988. з розрахунку один місяць служби за півтора.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 при призначенні пенсії, проходження військової служби у високогірній місцевості в м.Ленінакан Вірменської PCP з 08.08.1982 по 13.08.1984 та період проходження військової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі СРСР на о.Сахалін з 22.08.1984 по 17.06.1988. з розрахунку один місяць служби за півтора.

В іншій частині рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Полотнянко Ю.П.