Справа № 380/24511/23
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2024 рокусправа № 380/24511/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Грень Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просить :

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 27.09.2023 №ПШ016762 про застосування підставі абз.3 ч. 1 ст. 60 Закону Про автомобільний транспорт адміністративно-господарського штрафу на суму 17 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачем не надавались та не надаються послуги з перевезення вантажів автомобільним транспортом. Вантажний транспорт використовувався товаришем його сина, який здійснював перевезення власного обладнання (агрегату для вбивання паль). Зазначає, що не надавав жодних комерційних послуг з вантажних перевезень, не є автомобільним перевізником, не є фізичною особою-підприємцем, це не було комерційне перевезення. Крім того, зазначає, що відповідач не конкретизував вид порушення, який було застосовано як підставу для винесення постанови №ПШ016762 від 27.09.2023 року. Просить позов задовольнити.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечив. Зазначив, що посадовими особами Укртрансбезпеки правомірно притягнуто позивача до відповідальності за абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України Про автомобільний транспорт.

Зокрема вказує, що пунктом 15 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 року, визначено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до статті 18 Закону № 2344-ІІІ визначено, що з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані па забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.

Наголошує, що згідно з положеннями статті 34 Закону № 2344-ІІІ, автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Статтею 48 Закону № 2344-ІІІ обумовлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж та інші документи, передбачені законодавством.

Таким чином, положеннями чинного законодавства покладено на перевізника обов`язок з забезпечення, а водія - пред`явлення для перевірки відповідних документів. Відсутність усіх необхідних документів, визначених положеннями Закону України «Про автомобільний транспорт», на момент проведення рейдової перевірки, знайшло своє відображення в акті 02.08.2023 року № 020998.

Наголошує, що вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 т, які використовується суб`єктами господарювання для внутрішніх перевезень вантажів в обов`язковому порядку повинні бути обладнані діючим та повіреним тахографом, а водії таких транспортних засобів повинні мати при собі необхідну документацію.

Непред`явлення вищевказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому відповідачем правомірно складено спірну постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Крім того, відповідно до норм Закону України «Про автомобільний транспорт», у випадку, якщо при здійсненні внутрішніх перевезень наявність транспортний засіб обладнаний тахографом, то водії таких транспортних засобів зобов`язані допускати до перевірки тахографів інспекторів та надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти чи роздруківки даних роботи тахографа.

Отже, відсутність у водія під час перевезення вантажів передбачених документів становить склад господарського правопорушення, за яке до автомобільних перевізників застосовується адміністративно-господарський штраф.

Також, наголошує, що встановлення факту наявності, чи відсутності, будь-яких правових відносин між водієм та перевізником виходить за межі повноважень посадових обов`язків співробітників Укртрансбезпеки.

За таких обставин, вважає обґрунтованим застосування до позивача штрафних санкцій за порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Просив у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав до суду відповідь на відзив у якій наводить спростування доводів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.

02.08.2023 року посадовою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області на автодорозі: М-06-Київ-Чоп-373 км здійснено перевірку транспортного засобу марки MAN L200, реєстраційний номер НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Перевірка транспортного засобу здійснювалася на підставі направлення на рейдову перевірку від 28.07.2023 року № 015739 та щотижневого графіка проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області.

За результатами перевірки складено акт №020998 від 02.08.2023 року проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом. В акті наявний запис про те, що водій транспортного засобу з актом ознайомився.

Зі змісту акта перевірки слідує, що, водій транспортного засобу марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , надав для перевірки посадовим особам Укртрансбезпеки: посвідчення водія серії НОМЕР_3 ;свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 ; документ на вантаж; тахокарта за 09.07.2023.

Перевіркою встановлено порушення cт. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», п.6.1 Положення, затвердженого МТЗУ №340 від 07.06.2010, п. 3.3 Інструкції, затвердженої наказом МТЗУ № 385 від 24.06.2010, під час перевезень вантажів перевізник не забезпечив наявності у водія ОСОБА_2 щоденного листка обліку режимів праці та відпочинку водія (тахошайби) за 02.08.2023. У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» абзац 3 частина 1 перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених cт. 48 цього Закону.

27.09.2023 року в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті Дмитром Чиженко розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, прийняв постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ016762, відповідно до якої за порушення вимог статей 39, 48 Закону України Про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України Про автомобільний транспорт, постановлено стягнути з ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф на суму 17000,00 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України Про автомобільний транспорт від 05 квітня 2001 року №2344-III (далі Закон №2344-III та інші нормативно-правові акти в редакції, чинній на час здійснення перевірки транспортного засобу позивача).

Згідно зі статтею 3 Закону №2344-III цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Статтею 18 Закону №2344-III визначено, що з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

Тобто, в розумінні вказаної норми контроль за роботою водіїв повинен здійснюватися роботодавцем.

Відповідно до частини 1 статті 34 Закону №2344-III автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону №2344-III до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об`єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.

Відповідно до приписів статті 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є, зокрема, для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже, до переліку документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів визначених статтею 48 Закону №2344-III віднесено також інші документи, що передбачені законодавством.

Суд також зазначає, що Постановою Кабінет Міністрів України від 08.11.2006 року №1567 затверджено Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) (далі Порядок №1567 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 79 від 02.02.2022 року).

Відповідно до пункту 1 Порядку №1567 цей Порядок визначає процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Згідно з пунктом 2 Порядку №1567 рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Відповідно до пункту 4 Порядку №1567 рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Згідно з пунктом 15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно:

- наявність визначених статтями 39 і 48 Закону №2344-III документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом;

- додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону №2344-III;

- додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода);

- відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам;

- оснащення таксі справним таксометром;

- відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу;

- додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху;

- наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення;

- додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів;

- виконання приписів щодо усунення порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт, винесених за результатами розгляду справ про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які можливо перевірити під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі);

- виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Статтею 60 Закону №2344-III передбачена відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Так, згідно абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-III (який було застосовано відповідачем при прийнятті оскаржуваних постанов) за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частини 5 статті 60 Закону №2344-III розглядати справи про накладення адміністративно-господарських штрафів за порушення, зазначені у цій статті, мають право посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.

Частиною 6 статті 60 Закону №2344-III визначено, що адміністративно-господарські штрафи стягуються відповідно до закону центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), і зараховуються до загального фонду Державного бюджету України, крім 50 відсотків адміністративно-господарських штрафів, передбачених абзацами чотирнадцятим - сімнадцятим частини першої статті 60 цього Закону, та плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю, що зараховуються до державного дорожнього фонду, створеного у складі спеціального фонду Державного бюджету України.

Відповідно до пункту 20 Порядку №1567 виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності) (пункт 21 Порядку №1567).

У разі відмови водія від підписання акта рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу посадова особа (особи), що провела перевірку, вносить про це запис. (пункт 22 Порядку №1567).

Справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення (пункт 25 Порядку №1567).

Справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення (пункт 26 Порядку №1567).

У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5 (пункт 27 Порядку №1567).

Так, суд зазначає, що підставами для визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови, згідно доводів позивача, є те, що позивач не здійснював перевезення вантажу як автомобільний перевізник.

Щодо належності позивача до автомобільного перевізників в розумінні Закону №2344-III та щодо обов`язку забезпечення водія щоденного листка обліку режимів праці та відпочинку (тахокарти), суд зазначає наступне.

У частині 1 статті 1 Закону №2344-III наведено наступні визначення:

- автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

- автомобільний самозайнятий перевізник це фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв.

- власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Тобто, за змістом положень Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником, а отже і суб`єктом відповідальності може бути фізична особа без статусу суб`єкта господарювання.

Поняття «здійснення перевезень на комерційній основі» розвинуто законодавцем у частині першій статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт», згідно із якою, автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Тобто, під формулюванням «здійснення на комерційній основі» законодавець має на увазі саме здійснення підприємницької діяльності із перевезення вантажів автомобільним транспортом. Відтак, положення частини першої статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» стосуються лише частини змісту абзацу 21 частини першої статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме здійснення автомобільних вантажних перевезень на комерційній основі.

У той же час, під «перевезенням вантажів за власний кошт» слід розуміти такі випадки, за яких особа здійснює перевезення, тобто, переміщує ті чи інші види вантажу з одного місця у інше, у той же час, не отримуючи плату за здійснення такого перевезення. Тобто, під «перевезенням вантажів за власний кошт» слід розуміти й ті випадки, за яких здійснюється перевезення певного власного вантажу без отримання за це відповідної плати, серед іншого, з метою забезпечення здійснення власної діяльності.

Наказом Міністерства України транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 року №340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі Положення №340).

Згідно пункту 1.3 Положення №340 його вимоги поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).

У свою чергу, відповідно до пункту 1.4 Положення №340, це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються, серед іншого, фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.

Тобто, у випадку, якщо автомобільним перевізником є фізична особа, а водій транспортного засобу є особою, відмінною від автомобільного перевізника, тоді до такого перевізника будуть застосовуватися вимоги Порядку №340 та Інструкції №385.

У Положенні №340 терміни вживаються в такому значенні: автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами (далі - Перевізник); робочий час водія - час, протягом якого водій зобов`язаний виконувати свої обов`язки, визначені трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку; тахограф - контрольний пристрій, який встановлюється на ТЗ для показу та реєстрації інформації про рух ТЗ (пункт 1.5 Положення №340).

Відповідно до пункту 6.1 Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Абзац другий пункту 6.1 Положення № 340 закріплює норму, що водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Наказом Міністерства України транспорту та зв`язку від 24 червня 2010 року №385 затверджено Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті (далі Інструкція №385).

Ця Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі) ( пункт 1.3 Інструкції №385).

Пунктом 3.3. Інструкції №385 встановлено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: 1) забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; 2) своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; 3) використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; 4) має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; 5) у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); 6) у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Норми Положення №340 та Інструкції №385 регулюють єдиний комплекс суспільних відносин, що пов`язані із режимом праці та відпочинку водіїв колісних транспортних засобів. При чому, положення Інструкції № 385 встановлюють вимоги щодо форми, тобто тих документів, які повинні бути при здійсненні відповідних перевезень, а Положення № 340 встановлює вимоги щодо змісту (щодо режиму праці та відпочинку водіїв). Відсутність тахокарт та бланка підтвердження діяльності, які передбачені Інструкцією № 385, свідчить про те, що неналежним чином фіксується режим праці та відпочинку водія, чим порушуються вимоги Положення № 340.

З системного аналізу вищенаведених норм, слідує, що на позивача поширюються норми Положення № 340, а отже і Інструкція №385.

Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) 02.08.2023 встановлено факт обладнання у транспортному засобі марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 аналогового тахографа, проте водієм транспортного засобу не здійснювалася фіксація режиму праці та відпочинку, а надана лише тахокарта за 09.07.2023.

Суд зауважує, що поняття «власник транспортного засобу» та «автомобільний перевізник» не є тотожними, оскільки автомобільним перевізником є фактичний користувач транспортного засобу, натомість власник транспортного засобу не завжди є автомобільним перевізником.

А тому, вирішальним при розгляді даної справи є встановлення факту чи є ОСОБА_1 у спірних правовідносинах автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Судом встановлено, що позивач, який є власником транспортного засобу марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , у позовній заяві посилається на те, що зазначений транспортний засіб був переданий в користування товаришу сина позивача.

Як вже зазначалося, статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначений перелік документів, на підставі яких здійснюється перевезення вантажу, та які мають пред`явити автомобільні перевізники та водії під час перевірки. Тим самим Законом визначено коло документів, на підставі яких відповідач повинен встановити автомобільного перевізника, що може відповідати за додержання законодавства при перевезенні вантажу автомобільним транспортом.

Судом з матеріалів справи встановлено, що водій під час перевірки не надав жодного товарно-транспортного документа.

Суд зазначає, що відсутність товарно-транспортної накладної, на підставі якої можливо встановити автомобільного перевізника, чи інших товаросупровідних документів не повинна унеможливлювати здійснення контролю на автомобільному транспорті та виключати відповідальність за порушення вимог законодавства автомобільними перевізниками.

Зважаючи на те, що для автомобільного перевізника обов`язковим для пред`явлення під час перевірки є документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, саме цей документ може використовуватися при визначенні особи, яка є автомобільним перевізником.

Таке відповідає встановленому статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначенню автомобільний перевізник як фізичної або юридичної особи, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

За відсутності інших документів ця особа може визначатися виходячи з наявного під час перевірки документу, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах.

Як слідує зі змісту складеного відповідачем акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 02.08.2023, під час її проведення водієм був пред`явлений документ, який підтверджує право власності на автомобіль MAN, номерний знак НОМЕР_1 зареєстроване за ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не надав суду жодних доказів (ні договору оренди, ні договору позички, ні тимчасового реєстраційного талону) щодо передачі в законне використання транспортного засобу іншим особам на момент рейдової перевірки 02.08.2023, а відтак правові підстави для володіння транспортним засобом марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 іншими особами на момент перевірки були відсутні, транспортний засіб не вибував з володіння та користування позивача на момент перевірки.

За умови підтвердження підстав використання транспортним засобом документами, що підтверджують право власності (реєстраційними документами на транспортний засіб) за відсутності документів, які б підтверджували інші підстави такого використання вважається, що перевізником є власник транспортного засобу.

Отже відповідач мав достатньо підстав для визначення позивача як автомобільного перевізника на підставі наданих документів, що засвідчують право власності на транспортний засіб.

Крім того, суд зазначає, що позивачу скеровувалось повідомлення про розгляд матеріалів справи про порушення законодавства, призначений на 13.09.2023 з 10:до13:00 год., на якому позивач був присутній та просив перенести розгляд справи на 27.09.2023.

За клопотанням позивача розгляд справи перенесено на 27.09.2023.

Позивач був присутній під час розгляду справи про, що свідчить відмітка з власноручним підписом позивача.

Отже, позивачу надано можливість під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності подати контролюючому органу докази, які містять інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

Позивачем відповідачу під час розгляду справи про порушення не було надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідний вантажний автомобіль з його розпорядження знаходився у правомірному користуванні іншої особи, а також докази того, що позивач у даному випадку не є автомобільним перевізником.

Ба більше, судом досліджено запис відеофіксації проведення рейдової перевірки від 02.08.2023 транспортного засобу марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , долучені відповідачем до матеріалів справи з якого слідує відсутність документа, передбаченого статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (тахокарти за 02.08.2023). Окрім того, жодного разу водій не надав такі пояснення, про які йде мова у позовній заяві, не заперечував, що перевізником є саме ОСОБА_1 . Крім того, на відеозаписі зафіксовано телефонну розмову, очевидно, із позивачем, щодо фактичних обставин справи, оскільки особа, яка розмовляла по телефону повідомляла співрозмовника про те, що матеріали (повідомлення про виклик на розгляд справи) надійдуть на адресу місця реєстрації, аналогічну зазначеній позивачем у позовній заяві, і знову ж таки, без будь яких пояснень та заперечень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що під час розгляду матеріалів про порушення законодавства про автомобільний транспорт і вирішенні питання стосовно того, хто має нести відповідальність, відповідач правомірно виходив з того, що автомобільним перевізником є саме позивач, як власник транспортного засобу.

Стосовно доводів позивача про те, що у оскаржуваній постанові про застосування адміністративного штрафу не вказано конкретної суті порушення, суд зазначає, що Відповідно до пункту 20 Порядку № 1567 виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

Згідно із пунктом 21 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Отже, акт серії АР № 020998 від 02.08.2023 складений у відповідності до вимог законодавства про автомобільний транспорт, зокрема Порядку № 1567.

З урахуванням наведеного, матеріалами перевірки підтверджується порушення позивачем статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та наявність підстав для застосування до позивача штрафних санкцій за абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у розмірі 17 000,00 грн.

Крім того, стосовно доводів позивача про те, що відзив подано неуповноваженим суб`єктом- Державною службою з безпеки на транспорті, суд зазначає, що Відділ державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті не має статусу юридичної особи, та є структурним підрозділом Державної служби України з безпеки на транспорті ().

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, при прийнятті постанови від 27.09.2023 №ПШ016762 про застосування до позивача штрафу в розмірі 17000 грн діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а відтак вказана постанова відповідає критеріям правомірності і підстави для її скасування у суду відсутні.

З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Підстави для застосування положень статті 139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

вирішив :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяГрень Наталія Михайлівна