Справа № 380/23670/23
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2024-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/23670/23 пров. № А/857/21999/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАБТРЕЙД» на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року про повернення позовної заяви (судді Коморного О.І., постановлену у письмовому провадженні у м. Львів) у справі №380/23670/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАБТРЕЙД» до Державної податкової служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ «ПАБТРЕЙД» 03.10.2023 звернулося в суд з позовом до Державної податкової служби України в якому просить визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати податкову накладну ТОВ «Пабтрейд» № 3 від 06.10.2022.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року повернуто позовну заяву.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАБТРЕЙД» подало апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду і передати справу для розгляду по суті у Львівський окружний адміністративний суд. Вказує, що податкова накладна підприємства за № 3 від 06.10.2022 не зареєстрована, докази цього надані, підготовлено матеріали в суд, сплачено немалий судовий збір, але суддя виявляє, що відповідач вчинив дії з реєстрації. Кожна дія спричиняє наслідки, а наслідком «вчиненням дії відповідача щодо реєстрації податкової накладної» стала її не реєстрація, отже, бездіяльності відповідача не було б, якщо він би зареєстрував податкову накладну, але цього не відбулося. Відмова зареєструвати податкову накладну і є не вчиненням дії, що оскаржується. Повною недоладністю є і теза судді, що «до матеріалів справи не надано доказів скасування вказаних рішень, які залишаються чинними», не збиралися надавати доказів на «нескасовані» «рішення». У позовній заяві частково описано, що у верхньому правому куті «рішення» від 16.03.2023 зазначається, що воно є додатком 1 до Порядку прийняття рішень про реєстрацію/відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних. У законодавстві під такою назвою існує порядок, затверджений наказом Міністерства фінансів України під № 520 від 12.12.2019, тобто «рішення» від 16.03.2023 є додатком до наказу міністерства. У верхньому правому куті ще одного «рішення» від 28.03.2023 зазначається, що воно є додатком 3 до Порядку розгляду скарги щодо рішення про відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних. У законодавстві під такою назвою існує порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України під № 1165 від 11.12.2019. Тобто, «рішення» від 16.03.2023 є додатком до Урядової постанови. То про які «рішення» веде мову суддя, позивач звертався до відповідача про реєстрацію податкового документа з ПДВ, а не про реєстрацію Урядової постанови і наказу Мінфіну. Крім того, ці «рішення» не можливо ідентифікувати за установами, особами, причетними до їх видачі. Назва документа повинна відповідати встановленій для нього формі та відповідному змісту, у вказаній ситуації такого нема, а тому за формою та змістом те що називають «рішенням» таким не є. Те, що суддя першої інстанції не вивчав матеріали справи свідчить і те, що навіть не звернуто увагу на хронологію подій, а саме податкова накладна складена 06.10.2022, а 26.10.2022 електронна система відповідача сформувала Квитанцію про зупинення реєстрації податкової накладної. Те, що називають «рішеннями» про відмову в реєстрації податкової накладної, сформовано в електронній системі аж в наступному році: 16 і 28 березня 2023. «Зупинення» і «відмова» в даному випадку по суті є одним і теж, оскільки наслідок однаковий: не реєстрація податкової накладної. Тобто, спочатку відповідач за допомогою своєї електронної системи блокує реєстрацію податкової накладної, а потім через декілька місяців у його електронній системі з`являються сумнівні графічні матеріали під назвою «рішення», які неможливо назвати документами, тому вони не породжують юридичні наслідки і доказами у справі не є. Через те, оскаржується не «рішення» відповідача, якого/яких не було, а його поведінку у формі бездіяльності, який у порушення встановлених законодавством термінів не зареєстрував податкову накладну, чим вчинив перешкоду законній господарській діяльності підприємства. Хоча суддя першої інстанції і присвятив проблемі «рішень» відповідача частину своєї ухвали, але незрозуміла відсутність якогось його висновку по цьому в її резолютивній частині. Позивач мав звернутися до суду з відповідним адміністративним позовом протягом трьох місяців з дня винесення рішення №30364/41690568/2 від 28.03.2023 ДПС України, яким залишено скаргу без задоволення, тобто до 28.06.2023, такий висновок суддя першої інстанції зробив, покликаючись на якесь рішення Верховного Суду, яке не є нормою права, чим порушив положення частини 1, 2 статті 7, частини 1, 2 статті 242 КАС України, що судове рішення приймається на підставі законів та підзаконних актів, а не рішень вищого суду, яке згодом в особі ще вищої інстанції - Великої палати ВСУ може бути декілька десятків разів по різному інтерпретовано. В ухвалі про без руху справи суддя першої інстанції обґрунтовує неможливість застосування у нашій справі строку позовної давності у 1095 днів, передбаченого пунктом 56.18 статті 56 ПК України, ще справами ВСУ, де ніби говориться, що можливість оскаржити «інше рішення контролюючого органу» у будь-який момент після отримання такого рішення не стосується рішень Комісії контролюючих органів щодо відмови в реєстрації податкових накладних, але, як вже було показано вище, рішень контролюючий орган не приймав, то виходячи з такого, слід користуватися 3-річним строком для звернення до суду. Не реєстрація фіскальною службою податкової накладної є не просто порушенням, а правопорушенням, бо обов`язок її реєструвати передбачений у нормативних актах. Оскільки відповідач не зареєстрував податкову накладну на протязі понад одного року і з його поведінки вбачається, що він не збирається її реєструвати, то таке правопорушення переходить у розряд триваючого, а абсолютна бездіяльність, дія не виконана, законодавство порушене. Фіскальний орган так і не зареєстрував податкову накладну станом на 8 серпня 2023. 9 серпня 2023 звернулися з письмовими запитами у центральний апарат Державної податкової служби України у м. Києві та його регіональний підрозділ у м. Львові пояснити причину не реєстрації податкової накладної, ГУ ДПС України у Львівській області взагалі відповіді не надало, а центральний апарат ДПС України у м. Києві 24.08.2023 оформив відповідь, що їм необхідна банківська виписка, яку не подали. Це було неправдою, адже до позову долучено видрук з електронного кабінету зі штампом про прийняття банківської виписки під № 17, від 21.03.2023. 28 серпня 2023 знову надіслано відповідачу банківську виписку і 8 вересня 2023 відповідач надав остаточну відповідь, що реєструвати податкову накладну не буде. Обидві відповіді ДПСУ від 24.08 і 08.09.2023 докладені до позовної заяви, які є документами як за формою, так і змістом, тобто, строк позовної давності починається у даній справі з 8 вересня 2023, а вже 2 жовтня 2023 позовні матеріали були направлені в адміністративний суд. Отже, строк звернення до суду нами не пропущений. Також зазначає, що податкова накладна ТОВ «Пабтрейд» № 3 від 06.10.2022 повинна була бути зареєстрована у безумовному порядку, тому що економіка підприємства відповідає встановленим для цього критеріям. Це і є основна ідея позову, підстава позовної вимоги. Жодних рішень з-боку відповідача не повинно було б бути. Правові висновки Верховного Суду України, які визначають строк звернення до суду з таким самим предметом позову. Є прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка дозволяє обмежувати людині доступ до правосуддя, але не ставили питання перед Львівським окружним адміністративним судом про відмову їм у правосудді, ні у позові, ні у поясненні на ухвалу про залишення позову без руху. Про таке можна вказувати лише після повернення позовних матеріалів, або при відмові у позові за підставами, які очевидно чи то спотворюють правову позицію позивача, чи то тенденційні у висвітленні обставин справи, чи то необ`єктивні у правозастосуванні. Аналіз ухвали про повернення позовних матеріалів, вище наведене засвідчує про відсутність недоліків, виставлених суддею суду першої інстанції і показує неправильне застосування положень статей 122, 123, 169 КАС України. Оскільки ними не пропущено строк звернення до суду, то і клопотання про надуманий його пропуск не заявляли і заявляти не будуть, їхня позовна заява складена грамотно, з дотриманням вимог процесуального закону, з чітким викладенням обставин справи, їхньої правової позиції, юридично обґрунтована, підтверджена доказами, подана в межах строку позовної давності.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2023 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження та від 16.01.2024 продовжено строк розгляду справи на п`ятнадцять днів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 29.10.2022 ТОВ «Пабтрейд» через електронну систему подало на реєстрацію податкову накладну № 3 від 06.10.2022, однак як вказує позивач у позовній заяві, така податкова накладна зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних за № та вказано «Документ прийнято. Реєстрація зупинена» з причин «Коди УКТЗЕД/ДКПП товару/послуг 0207, 0511 відсутні в таблиці даних платника ПДВ, як товари/послуги, що на постійній основі постачаються (виготовляються) та їх обсяг постачання дорівнює або перевищує величину залишку обсягу придбання такого товару/послуги та обсягу його постачання, що відповідає п.1 Критеріїв ризиковості здійснення операцій».

Рішенням № 8443628/41690568 від 16.03.2023 комісії Головного управління ДПС у Львівській області, відмовлено у реєстрації податкової накладної, складеної ТОВ «Пабтрейд» за № 3 від 06.10.2022.

Позивач скористався процедурою адміністративного оскарження рішення № 8443628/41690568 від 16.03.2023 та звернувся зі скаргою від 21.03.2023 до Державної податкової служби України, яка рішенням №30364/41690568/2 від 28.03.2023 залишила скаргу без задоволення.

ТзОВ «ПАБТРЕЙД» 03.10.2023 направило до Львівського окружного адміністративного суду позов в якому просить визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати податкову накладну ТОВ «Пабтрейд» № 3 від 06.10.2022.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року залишено позовну заяву без руху у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Через канцелярію Львівського окружного адміністративного суду 08.11.2023 позивач подав пояснення.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав звернутися до суду з відповідним адміністративним позовом протягом трьох місяців з дня винесення рішення №30364/41690568/2 від 28.03.2023 ДПС України, яким залишено скаргу без задоволення, тобто до 28.06.2023, тоді як до суду позовна заява подана шляхом поштового відправлення 03.10.2023, тобто із пропуском встановленого строку звернення до суду.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на наступні обставини.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Проте, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені у нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обрахунку його початку, але й природу спірних правовідносин, з приводу захисту прав, свобод та інтересів у яких особа звертається до суду.

Так, зміст правовідносин щодо реєстрації податкової накладної розкривається у статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ПК України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України вказано,що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.

Таким чином, право на формування податкового кредиту прямо залежить від факту реєстрації податкової накладної, а відтак, і на визначення податкових зобов`язань, що підлягають сплаті у звітному періоді.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Таким чином, у процедурі реєстрації податкових накладних суттєве значення мають наслідки відмови у її реєстрації або реєстрації із порушенням граничних строків. При цьому, у випадку відмови у реєстрації податкової накладної негативні наслідки більшою мірою несе покупець (отримувач) товарів, який, внаслідок відсутності податкової накладної в ЄРПН, позбавлений права на формування податкового кредиту у звітному періоді.

Суд звертає увагу на те, що різниця природи рішень контролюючого органу (щодо нарахування грошових зобов`язань або інші рішення) об`єктивно здатна впливати та зумовлювати різницю у підходах щодо встановлення строків звернення до суду про їхнє оскарження.

Встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Згідно з частинами 1-3 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 4 статті 122 КАС України встановлено, що якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, законодавством регламентовано чіткі строки звернення до суду з адміністративним позовом, перебіг яких починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права або законного інтересу, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінування учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

За правилами частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Статтею 56 ПК України визначено порядок оскарження рішень контролюючих органів. Так, відповідно до пункту 56.1. статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. Пунктом 56.18. статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.

Відповідно до пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статей 39 і 36-2 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації або уточнюючої декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань, в межах поданих уточнень, за такою податковою декларацією протягом 1095 днів (2555 дня - у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 36-2 цього Кодексу) з дня подання уточнюючого розрахунку (декларації).

Пунктом 102.2 статті 102 ПК України визначені випадки, коли грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті.

Отже, пунктом 56.18 статті 56 ПК України встановлено спеціальний строк у податкових правовідносинах, протягом якого за загальним правилом платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу. Водночас пунктом 56.19 статті 56 ПК України, за умови використання платником податків досудового порядку вирішення спору, яким вважається адміністративне оскарження відповідного рішення контролюючого органу, встановлено скорочений строк звернення до суду.

Так, відповідно до пункту 56.19 статті 56 ПК України, в разі, коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Дослідження змісту аналізованих приписів статей ПК України та статті 122 КАС України вказує на те, що на сьогодні є підхід, відповідно до якого строки звернення до суду після застосування досудового порядку вирішення спору є коротшими, ніж звичайні строки. При цьому є різні правові режими щодо оскарження податкових повідомлень-рішень і рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань та інших рішень контролюючих органів, що не пов`язані з їх нарахуванням, саме в частині різної тривалості скорочених строків оскарження при попередньому використанні досудового порядку вирішення спору.

Варто звернути увагу, що Законом України від 24 жовтня 2013 року № 657-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо обліку та реєстрації платників податків та удосконалення деяких положень» (далі - Закон № 657-VII) були внесені зміни до абзацу першого пункту 56.18 статті 56 ПК України, шляхом виключення в ньому положення про нарахування грошового зобов`язання та поширення застосування спеціального тривалішого строку на оскарження будь-яких рішень контролюючих органів, з урахуванням строку давності, визначеного статтею 102 ПК України. Водночас, до пункту 56.19 статті 56 ПК України аналогічні зміни не були внесені.

Комплексний аналіз чинного правового регулювання на момент прийняття Закону № 657-VII дає підстави для висновку, що це не було технічною помилкою законодавця, оскільки частина четверта статті 99 КАС України, як і пункт 56.19 статті 56 ПК України, визначали єдиний місячний строк звернення до суду у випадку, якщо законом була передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком. Водночас, норма пункту 56.19 статті 56 ПК України була та залишається спеціальною нормою, яка регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань.

Спеціальні строки для звернення до суду з позовом про скасування рішень контролюючих органів, що не пов`язані з нарахуванням грошових зобов`язань, зокрема рішення про відмову в реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних та зобов`язання її зареєструвати, після проведення процедури адміністративного оскарження та отримання рішення про залишення скарги без задоволення, нормами ПК України не визначені, тобто не врегульовують спірне в цій справі питання.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 11.10.2019 у справі № 640/20468/18, від 02.07.2020 у справі №1.380.2019.00006119, від 03.12.2020 у справі № 1.380.2019.005981, від 12.01.2022 у справі №1.380.2019.005982, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Як встановлено судом першої інстанції, зокрема позивач отримав рішення № 8443628/41690568 від 16.03.2023 комісії Головного управління ДПС у Львівській області, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі накладних або відмову у такій реєстрації, про відмову у реєстрації податкової накладної, складеної позивачем, за № 3 від 06.10.2022.

Позивач скористався процедурою адміністративного оскарження відповідного рішення та звертався зі скаргою від 21.03.2023 до Державної податкової служби України.

Державна податкова служба України рішенням №30364/41690568/2 від 28.03.2023 залишено скаргу без задоволення.

Відтак до спірних правовідносин застосовується строк звернення до суду який становить три місяці, таким чином є недотримання у даному випадку встановленого законом строку звернення до суду позивачем.

Після одержання пояснення позивача щодо строку звернення до суду першої інстанції та враховуючи відсутність клопотання про поновлення такого строку з доказами поважності причин пропуску строку, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що строк звернення з цим позовом позивачем пропущений без поважних причин.

Апеляційний суд зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Також суд звертає увагу, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою у рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, з урахуванням з`ясованого вище та положень статті 122 КАС України, колегія суддів вважає, що позивач мав звернутися до суду з відповідним адміністративним позовом протягом трьох місяців з дня винесення рішення відповідача №30364/41690568/2 від 28.03.2023, яким залишено його скаргу без задоволення, тобто до 28.06.2023, однак до суду позовна заява направлено - 03.10.2023, тобто із пропуском встановленого строку звернення до суду, а тому ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року про повернення позовної заяви ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування ухваленого судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Доводи апелянта, що він оскаржує тільки бездіяльність відповідача, а не рішення, у зв`язку з чим строк ним не пропущений є необґрунтованими, оскільки відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, що і було зроблено як судом першої інстанції так і апеляційним судом в даному спору між позивачем та відповідачем.

Колегія суддів апеляційної інстанції аналізуючи всі доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Не реалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача. При цьому позивач не надав будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в пункті 27 рішення від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20.08.2010, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи ухвалу першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Колегія суддів зазначає апелянту, що повернення позовної заяви не призводить до ситуації, коли особа позбавляється права на судовий захист, оскільки це не перешкоджає позивачу повторно звернутись до суду після усунення обставин, які послугували підставою для повернення позовної заяви. При цьому судом враховано позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.01.2021 № 9901/258/20 (11-331заі20), що повернення позовної заяви через те, що позивач не виконав вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху та не усунув недоліків такої заяви, обмежує гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на доступ позивача до суду, але не порушує цього права і не нівелює його суті. Зазначене повернення позовної заяви забезпечує юридичну визначеність у правовідносинах суду з позивачем, який не виконав вимог чинної ухвали.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАБТРЕЙД» залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року про повернення позовної заяви у справі №380/23670/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 31.01.2024