Справа № 120/9431/23
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 лютого 2024 р. Справа № 120/9431/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області від 14.06.2023 №000135 та №ПШ000136 про застосування адміністративно-господарського штрафу в загальному розмірі 68000,00 гривень, у зв`язку із чим позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 05.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в порядку, встановленому ст. 262 КАС України. Цією ж ухвалою встановлено строки для подання заяв по суті.

21.07.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки проведення перевірки здійснювалось згідно вимог Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 року, а оскаржувані постанови прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством.

Представник відповідача також зазначив, що позивачем на адресу Відділу було надіслано лише сам договір позички, без акту прийому передачі, що унеможливило відповідача переконатись у дійсності вказаного договору, оскільки з істотних умов вказаного договору вбачається, що транспортний засіб вважається переданим з моменту підписання акту приймання-передачі об`єкту позички уповноваженими представниками сторін та скріплення цього акту печатками. При цьому, акт приймання-передачі відповідного транспортного засобу не надавався посадовим особам під час проведення рейдової перевірки та під час розгляду справи.

27.07.2023 позивачем подано відповідь на відзив, в якій вона наводить свої аргументи на спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, суд встановив наступне.

04.05.2023 року у пункті габаритно-вагового контролю А/Д М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине 347 км + 527 м посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом NOOTEBOOM державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 .

Під час перевірки виявлено порушення «П.22.5 ПДР Перевезення вантажу (техніки) з перевищенням встановлених законодавством габаритних норм на 33,8% (відсотків), а саме: ширина склала 3,48м. при допустимих 2,6м.; П11.1 Правил перевезення вантажів, затверджених наказом МТУ №363 від 14.10.19, під час надання послуг з перевезень вантажів, перевізник не забезпечив водія оформленою товарно- транспортною накладною або іншим визначеним законом документом на вантаж, чим порушено ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» «Ч.1 абз. 17, перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу; ч.1 абз.3 ст.60, перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: товарно-транспортна накладна або іншим визначеним законом документ на вантаж».

За результатами проведеної перевірки посадовими особами було складено:

акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №АР000123 від 04.05.2023;

акт про перевищення транспортних засобом нормативних габаритних параметрів № 0004768 від 04.05.2023;

довідка про результати здійснення габаритно-вагового контролю №0052194 від 04.05.2023.

14.06.2023 у Відділі державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті відбувся розгляд справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт, про що позивача було проінформовано повідомленням від 31.05.2023.

Водночас, як слідує з матеріалів справи, отримавши вказане повідомлення відповідача, позивач направила на адресу останнього відповідь, в якій зазначила, що дійсно т/з DAF, д.н.з. НОМЕР_1 належить їй на праві приватної власності, однак, 17.04.2023 року був переданий громадянину України ОСОБА_2 за договором позики транспортного засобу № 1.17-04-2023-П.

За результатами розгляду справи начальником Відділу державного контролю (нагляду) у Вінницькій області Гіруштіним Владиславом прийнято постанови від 14.06.2023 про застосування адміністративно- господарського штрафу №ПШ 000135 у розмірі 17000 гривень і №ПШ 000136 у розмірі 51000 гривень.

Вважаючи протиправними вказані постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" №2344-ІІІ від 05.04.2001 (далі - Закон №2344-ІІІ).

Згідно статті 6 Закону №2344-ІІІ державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

Статтею 48 Закону №2344-ІІІ передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Відповідно до ст. 60 Закону від 05.04.2001 № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону - у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як слідує з матеріалів справи, під час перевірки виявлено порушення «П.22.5 ПДР Перевезення вантажу (техніки) з перевищенням встановлених законодавством габаритних норм на 33,8% (відсотків), а саме: ширина склала 3,48м. при допустимих 2,6м.; П11.1 Правил перевезення вантажів, затверджених наказом МТУ №363 від 14.10.19, під час надання послуг з перевезень вантажів, перевізник не забезпечив водія оформленою товарно- транспортною накладною або іншим визначеним законом документом на вантаж, чим порушено ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» «Ч.1 абз. 17, перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу; ч.1 абз.3 ст.60, перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: товарно-транспортна накладна або іншим визначеним законом документ на вантаж»..

Отже, у цьому випадку наявний склад порушення, за вчинення якого позивача притягнуто до відповідальності.

При цьому, позивачем не оскаржується суть вчинених правопорушень, а тому, суд їм оцінки не надає.

Водночас визначальним є встановлення того, чи був позивач, до якого застосовано штрафні санкції, автомобільним перевізником в розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт».

Разом з тим, слід зазначити, що Законом №2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

В розумінні вимог ст.1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Позивач стверджує, що оскаржувані постанови є протиправними з огляду на те, що їх складено відповідачем відносно неналежної особи.

Надаючи оцінку спірним питанням, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що посадова особа відповідача при проведенні перевірки визначив позивача як власника транспортного засобу, а також зазначено автомобільним перевізником. Така інформація (про автомобільного перевізника та власника) зазначена в актах проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт, складених під час проведення перевірки транспортного засобу.

Вказаний факт інспектором встановлено на підставі свідоцтв про реєстрацію перевіряємих транспортних засобів.

Доказів найму водія позивачем чи укладення між ним та позивачем окремої угоди до суду сторонами не надавалися.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що отримавши повідомлення відповідача від 31.05.2023, позивач направила на адресу останнього відповідь, в якій зазначила, що дійсно т/з DAF, д.н.з. НОМЕР_1 належить їй на праві приватної власності, однак, 17.04.2023 року був переданий громадянину України ОСОБА_2 за договором позики транспортного засобу № 1.17-04-2023-П, що не заперечується відповідачем.

Однак, вказані обставини залишилися поза увагою відповідача.

Разом з тим, отримавши вказаний договір позики, відповідач не був позбавлений права викликати для належного розгляду справи ОСОБА_2 , з метою встановлення дійсного перевізника.

При цьому, не заслуговують уваги суду посилання відповідача на відсутність актів приймання-передачі транспортних засобів іншій особі у відповідності до умов договору позики, оскільки відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області мав можливість витребувати їх у позивача.

Отже, суд приходить до переконання, що приймаючи спірні постанови, відповідач не встановив дійсного перевізника, чим допустив процедуру прийняття даних рішень.

З огляду на вищевказане, суд зазначає, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra- invalid). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Отже, суд, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

З огляду на недостатнє з`ясування відповідачем всіх обставин при розгляді справи, суд дійшов висновку, що відділ державного нагляду (контролю) у Вінницькій області при прийнятті постанов від 14.06.2023 №000135 та №ПШ000136 допустив істотне порушення процедури, не з`ясував достовірні відомості про фактичного перевізника на підставі належних та достатніх доказів, які він мав можливість витребувати в тих чи інших осіб.

Такі обставини свідчіть про те, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, що позивач має відношення до відповідних автомобільних перевезень.

Автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажів на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником/ пасажиром) про перевезення пасажирів надає відповідну послугу (статті 33, 42 Закону України «Про автомобільний транспорт»), а не власник/користувач транспортного засобу.

Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися), як на тому акцентує відповідач.

На місці здійснення габаритно-вагового контролю водій повинен пред`явити ті документи, які від нього вимагаються (стаття 48 Закону № 2344-III).

Суд не заперечує того, що під час такого контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону № 2344-III. Але й адміністративно-господарський штраф (відповідно до статті 60 Закону № 2344-III) накладається не на місці габаритно-вагового контролю. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже видається очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самих лише слів водія транспортного засобу, які зафіксовані в акті проведення перевірки (додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі №240/22448/20 та від 22 грудня 2021 року у справі №420/3371/21.

Аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи, суд виходить передусім з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону покладається виключно на автомобільних перевізників, а не на власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться пасажирів.

Оскільки відповідачем не доведено, що саме позивач 04.05.2023 здійснював свою господарську діяльність щодо перевезення вантажів або використовував найману працю водія, який таке перевезення здійснював або укладав із водієм цивільно-правову угоду щодо здійснення відповідних перевезень, відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт на позивача покладена бути не може.

Таким чином, правові підстави для накладення штрафу на позивача відсутні.

В свою чергу, відповідно до абз.17 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем застосовано до позивача (фізичної особи, власника транспортного засобу) адміністративно-господарський штраф у сумі 51000 грн за порушення абз.17 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

При цьому суд зауважує, що основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання визначено Господарським кодексом України (далі - ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частинами 1-4 ст.217 ГК України визначено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб`єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції.

Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Частиною 1 ст.239 ГК України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції, зокрема, адміністративно-господарський штраф.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.241 ГК України адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.

Перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

Виходячи із системного аналізу вищезазначених правових норм, суд доходить висновку про те, що адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.

Тобто, адміністративно-господарський штраф може застосовуватися виключно до суб`єкта господарювання.

При цьому, перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють відносини, в яких допущено правопорушення.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Таким чином, застосування відповідним органом державної влади адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідно до ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» можливе лише до суб`єкта господарювання, а саме до фізичної особи-підприємця або юридичної особи.

Разом з тим, згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) зареєстрована фізичною особою-підприємцем, однак з 22.03.2019 року така реєстрація припинена, а тому, станом на день проведення перевірки, не мала статусу суб`єкта підприємницької діяльності, в тому числі і на момент винесення відповідачем постанов про застосування адміністративно-господарських санкцій.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправними та скасування постанов Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області від 14.06.2023 №000135 та №ПШ000136 про застосування щодо позивача адміністративно-господарського штрафу в загальному розмірі 68000,00 гривень.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 73 - 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті від 14.06.2023 №ПШ000136 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 51000,00 грн.

Визнати протиправною та скасувати постанову відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті від 14.06.2023 №000135 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн.

Стягнути з відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1717,76 грн (одна тисяча сімсот сімнадцять гривень сімдесят шість копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 )

Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області (вул. В.Порика, буд. 29, м. Вінниця, 21021, )

Суддя Чернюк Алла Юріївна