Справа № 160/12045/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 січня 2024 року м. Дніпросправа № 160/12045/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Ольховик-Красільнікової Любові Павлівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року в адміністративній справі №160/12045/23 (головуючий суддя першої інстанції - Врона О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 01.06.2023 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо не проведення при призначенні йому пенсії за вислугу років розрахунку пенсії на підставі пп.«в» п.7 Порядку призначення та виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418 з урахуванням довідок про заробітну плату, виданих Радянським підприємством акціонерним товариством фірмою «Фіаніт» та приватним підприємством фірмою «Вітіл»;

- зобов`язати відповідача здійснити йому перерахунок та виплату пенсії згідно з п.7 Порядку призначення та виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418 з урахуванням довідок про заробітну плату, виданих Радянським підприємством акціонерним товариством фірмою «Фіаніт» та приватним підприємством фірмою «Вітіл» з дати призначення пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу призначена пенсія за вислугу років відповідно до п.«а» ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення». При призначенні пенсії пенсійним органом не враховано довідки про заробітну плату, видані Радянсько-Венгеро-Германо-Американським виробничо-інвестиційним підприємством АТ фірми «ФІАНІТ» за період роботи з листопада 1989 по січень 1994 і довідки ПП фірми «ВІТІЛ» за період роботи з січня 1994 по червень 1996 року. Позивач також вважає, що при обчисленні його пенсії мають бути застосовані положення п.7 Порядку призначення та виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу, затвердженого постановою КМУ від 21.07.1992 №418.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не проведення при призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 розрахунку пенсії з урахуванням довідок про заробітну плату, виданих Радянським підприємством акціонерним товариством фірмою «Фіаніт» та Приватним підприємством фірмою «Вітіл».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням довідок про заробітну плату, виданих Радянським підприємством акціонерним товариством фірмою «Фіаніт» та приватним підприємством фірмою «Вітіл» з дати призначення пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при ухваленні рішення в частині відмовлених позовних вимог, судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, не надано належної оцінки доводам позивача та неповно з`ясовано обставини, що мають істотне значення для справи. Апелянт вважає, що пенсійним органом протиправно не враховано положення п.7 Порядку призначення та виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу, затвердженого постановою КМУ від 21.07.1992 року №418, оскільки позивач має право на перерахунок пенсії за вислугу років, як колишній працівник льотно-випробного складу у розмірі 55 відсотків заробітку.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та отримує пенсію за вислугу років по окремій категорії працівників авіації та льотно-випробного складу відповідно до п. «а» ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.8-10).

19.01.2023 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою, в якій просив повідомити, чи враховані при призначенні йому пенсії положення постанови КМУ від 21.07.1992 року №418 «Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації та льотно-випробного складу» та довідки про заробітну плату з січня 1993 року по червень 1996 року (а.с.17).

ГУ ПФУ в Дніпропетровській області листом за №10845-6690/Л-01/8-0400/23 від 21.03.2023 року повідомило позивача, що при розрахунку пенсії загальний страховий стаж зарахований по 31.01.2004 року та складає 29 років 5 місяців 4 дні (без врахування кратності). Розмір пенсії обчислено із заробітної плати за період з 01.12.1984 року по 31.01.2004 року. Щодо довідок про заробітну плату, відповідачем зазначено, що вказані довідки міститься в пенсійній справі позивач, проте вони не відповідають додатку 5 Порядку, а тому не прийняті для обчислення пенсії (а.с.18).

Вважаючи протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо не проведення належного розрахунку розміру пенсії, позивач оскаржив таку бездіяльність до суду.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що у разі виникнення сумнівів стосовно наданих пенсіонером документів, саме відповідач повинен вжити всіх можливих заходів спрямованих на перевірку достовірності інформації, наведеної у довідках про заробітну плату. Суд першої інстанції зазначив, що недоліки щодо форми та змісту у виданих пенсіонеру довідках не можуть впливати на право особи на належне пенсійне забезпечення. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно не проведення при призначенні пенсії позивачу розрахунку розміру пенсії на підставі п.7 Порядку №418 та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії згідно вказаного порядку, оскільки позивач посилався на норму Порядку, яка була недіюча на момент виникнення спірних правовідносин. Також суд вказав, що протиправними в даних правовідносинах були саме дії пенсійного органу щодо відмову у перерахунку, а не бездіяльність, як помилково вважає позивач.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Статтею 46 Конституції України гарантовано право громадянам на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон №1058).

Згідно із п.1. ч.1 ст.8 Закону №1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до п.9 ч.1ст.16 Закону №1058 позивач, як застрахована особа, має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.

За ч.1 ст.40 Закону №1058 для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

У відповідності до ч.1ст.44 Закону №1058 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

При цьому, відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058 органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Приписами ч.1 ст.45 Закону №1058 визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі по тексту - Порядок №22-1).

Перелік документів, що додаються до заяви про призначення, перерахунку та поновлення пенсії, визначений Розділом 2 цього Порядку №22-1.

Підпунктом 2 п.2.1 Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Пунктом 4.7 Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» унормовано, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За правилами п.1, п.2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі по тексту - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій. Але позивач отримує пенсію за віком на загальних підставах, тому в даному випадку питання про уточнюючи довідки є взагалі безпідставним.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Верховний Суд України у постанові по справі №754/14898/15-а стосовно аналогічних правовідносин зазначив, що підставою для призначення пенсії є відповідний підтверджений стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки чи інших документів (довідок, наказів), оскільки визначальним є саме підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах.

Як вбачається з трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 , остання містить всі необхідні записи, які підтверджують факт перебування позивача в трудових відносинах в період з 20.11.1989 року по 10.01.1994 року з Радянсько-Венгеро-Германо-Американського виробничо-інвестиційного радянського підприємства Акціонерного товариства фірми «Фіаніт» і в період з 12.01.1994 року по 28.06.1996 року з ПП фірмою «Вітіл» (а.с.11-13).

Апеляційний суд зазначає, що вказані записи містять всю необхідну інформацію про період роботи позивача та підстави внесення таких записів до трудової книжки, а у пенсійного органу питань чи зауважень до вказаних записів не виникло.

Щодо посилань скаржника на необхідність застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418 «Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу», якою затверджено Порядок призначення та виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно пункту 7 Порядку №418 (в редакції чинній на дату призначення пенсії позивачу) пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу призначаються у розмірі 55 процентів заробітку (пункт 6 цього Порядку) і за кожний рік вислуги (у чоловіків - понад 30 років і у жінок - понад 25 років) пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії за віком. За кожний рік роботи, яка дає право на пенсію на пільгових умовах згідно з пунктом «а» статті 13 та статтею 14 Закону, пенсія збільшується на 1 процент заробітку.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач помилково посилається на редакцію пункту 7 Порядку №418 від 26.02.2015 року, відповідно до якої пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу призначаються у розмірі 55 процентів заробітку (пункт 6 цього Порядку) і за кожний рік вислуги (у чоловіків - понад 25 років і у жінок - понад 20 років) пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії за віком. За кожний рік роботи, яка дає право на пенсію на пільгових умовах згідно з пунктом «а» статті 13 та статтею 14 Закону, пенсія збільшується на 1 процент заробітку, оскільки на момент призначення пенсії позивачу, вказана редакція не підлягала застосуванню.

Таким чином, оскільки вислуга позивача як працівника льотного і льотно-випробного складу складає 29 років 5 місяців 4 дні, то зважаючи на поточну редакцію пункту 7 Порядку №418, яким встановлено вислугу років чоловікам понад 30 років, вказаний пункт не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

В апеляційній скарзі позивач посилається на ту обставину, що право позивача на призначення пенсії за вислугу років підтверджено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року у справі №160/5506/20. Відтак, на думку позивача, він має право на призначення пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу відповідно до п.7 Порядку №418 у розмірі 55 процентів заробітку.

Апеляційний суд не погоджується з такими посиланнями скаржника з огляду на таке.

По-перше, позивачу пенсія за вислугу років вже призначена, а відтак позивач може лише перейти на інший вид пенсії, але таке питання не є предметом позову.

По - друге, з матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року у справі №160/5506/20, пенсійним органом призначено ОСОБА_1 з 07.08.2019 року пенсію за вислугу років відповідно до вимог пункту «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з п. «а» ст. 54 Закону № 1788-XII право на пенсію за вислугу років мають такі категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті: працівники льотного і льотно-випробного складу після досягнення 50 років і за наявності вислуги років на цих посадах станом на 1 квітня 2015 не менше 25 років у чоловіків, на 01 січня 2016 не менше 25,6 років, на 11.10.2017 не менше 26,6 років у чоловіків.

Як встановлено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року у справі №160/5506/20, яке набрало законної сили, «оскільки спеціальний стаж роботи, який дає право позивачу на пенсію за вислугу років, станом момент його звернення із заявою про призначення пенсії (28.05.2019 року) складає 29 років, що є достатнім при необхідних 25 роках, на день надання до пенсійного органу відповідних довідок, а саме станом на 07.08.2019 року, для призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «а» ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.63-зворот).

Тобто, позивачу призначена пенсія за вислугу років відповідно до «а» ст. 54 Закону №1788-XII, що не є тотожним п.7 Порядку №418, а тому вимоги позивача про застосування п.7 Порядку №418 при перерахунку його пенсії є помилковими.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ольховик-Красільнікової Любові Павлівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року в адміністративній справі №160/12045/23 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року в адміністративній справі №160/12045/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя Т.І. Ясенова