Справа № 160/28528/23
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2024-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Ніколайчук С.В.
30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровської області, у якій просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області № 78 від 17.07.2023 року «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 разом з її неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 ».
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що Через психологічні та фізичні знущання чоловіка їй довелося втекти до України, де проживав її батько. Дитина позивача - ОСОБА_2 , проживає в Україні з 1 року, в неї тут є друзі, вона ходить до школи. Для доньки позивача, Україна - це її дім, їхати в Казахстан дитина не бажає. Крім того, в Україні позивач зустріла чоловіка, зараз вони проживають разом. На даний час позивач народила від нього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 22.11.2021 року позивач звернулася в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
17.07.2023 року ОСОБА_1 отримала від Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 3-23, яким повідомлено, що ОСОБА_1 та її неповнолітній дитині ОСОБА_2 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У вказаному повідомленні підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 78 від 17.07.2023 року.
Не погодившись із вказаним наказом позивачка звернулася із скаргою до відповідача України.
Проте позивач отримала повідомлення, яким повідомлено про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки.
Позивач не погоджується з наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 78 від 17.07.2023 року, вважає його протиправними та таким, що підлягає скасуванню.
З огляду на викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою від 07 листопада 2023 року суд відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, яким заперечує проти позовних вимог, зважаючи на їх безпідставність та необґрунтованість з огляду на таке.
Відповідач зазначив, що у матеріалах та твердженнях викладених заявницею у заяві від 13.07.2023, не виявлено жодних нових обставин, які б свідчили про загрозу переслідування або загрозу життю, здоров`ю та безпеці заявниці у разі повернення до країни громадянської належності, пов`язаних з критеріями визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заявниця повідомляє побоювання та наводить обставини, що вже досліджувалися міграційною службою та відносно яких винесено відповідні судові рішення, тобто зловживає процедурою отримання захисту з метою знаходження підстав для уникнення правосуддя в країні своєї громадянської належності.
17.07.2023 наказом Головного управлінння ДМС у Дніпропетровській області № 78 відмовлено ОСОБА_4 разом з її неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» і на даний час зазначені умови не змінилися.
Справа розглядається судом в порядку спрощеного провадження за приписами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою Казахстану.
В березні 2011 року було зареєстровано шлюб між позивачем та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Через психологічні та фізичні знущання чоловіка їй довелося втекти до України, де проживав її батько. Дитина позивача - ОСОБА_2 , проживає в Україні.
В подальшому, в Україні позивач зустріла чоловіка, зараз вони проживають разом. На даний час позивач народила від нього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
04.01.2018 року ОСОБА_1 , звернулась до ГУ ДМС у Дніпропетровській із заявою про визнання її та її неповнолітньої дитини біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 23.01.2018 року № 5 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Казахстану ОСОБА_1 та її неповнолітньої дитини.
Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС у Дніпропетровській області було підготовлено рекомендаційний письмовий висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду особової справи №2018DP0001 громадянки Казахстану ОСОБА_7 , та 23.04.2021 року направлено на адресу Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України, для прийняття остаточного рішення.
23.05.2018 року ДМС прийнято рішення № 171-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Казахстану ОСОБА_1 та її неповнолітній дитині ОСОБА_8 .
Не погодившись із вказаним рішенням відповідача 13.06.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 171-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання повторно розглянути заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 року у справі № 804/4287/18, яке набрало законної сили 21.07.2021 року, Дніпропетровським окружним адміністративним судом адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, та встановлено, що позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань та про неможливість користуватися захистом країни свого походження».

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.06.2021 року у справі № 804/4287/18 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 року в адміністративній справі № 804/4287/18 залишено без змін.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 08.09.2021 року у справі № 804/4287/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 року в адміністративній справі № 804/4287/18 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 21.06.2021 року у справі № 804/4287/18 повернуто особі, яка подала касаційну скаргу за відсутністю підстав для касаційного оскарження.

22.11.2021 року позивач знову звернулася в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС у Дніпропетровській області було підготовлено рекомендаційний письмовий висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.12.2021 року. У вказаному висновку зазначено, що у зв`язку з тим, що підстави у заяві, яку подано особою, якій було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додатковою захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до частиною 6 статті 8 цього Закону, не змінилися, тобто заява носить характер зловживання, доцільно прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Казахстану ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10.12.2021 року відповідач виніс наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №127.

16.12.2021 року позивач отримала від Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.12.2021 року № 15-21, яким повідомлено, що ОСОБА_1 та її неповнолітній дитині ОСОБА_2 , відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вказаному повідомленні підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 127 від 10.12.2021 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року у справі № 160/13727/22 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДМС у Дніпропетровській області № 127 від 10.12.2021 року Про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління ДМС у Дніпропетровській області прийняти стосовно ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія № НОМЕР_1 , виданий Міністерством Юстиції Республіки Казахстан від 04.03.2013 року, довідка про звернення за захистом в Україні № 003270 від 22.11.2021 року) рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області задоволено. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.11.2022 в адміністративній справі № 160/13757/22 скасовано та прийнято нову постанову. Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

17.07.2023 року ОСОБА_1 зверталася в своїх інтересах та інтересах своєї дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знову звернулась до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1

17.07.2023 наказом Головного управління ДМС у Дніпропетровській області № 78 відмовлено ОСОБА_4 разом з її неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» і на даний час зазначені умови не змінилися.

Позивачка скористалась правом на оскарження відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Державної міграційної служби України, за розглядом скарги було складено висновок від 15.09.2023 року, відповідно до якого позивачу відмовлено ОСОБА_1 та її неповнолітній дитині ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вказаному повідомленні підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 78 від 17.07.2023.

Не погодившись із оскаржуваним наказом, вважаючи його протиправними та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державні влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачене Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 3 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно із ч. 12 ст. 7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина 6 ст.8).

Відповідно до ч.6 ст.9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Згідно із ч.8 ст.9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Частина 3 статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачає, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.

Частиною 5 статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом МВС України від 07.09.2011 №649 (далі - Правила №649).

Згідно із п.4.1 Правил №649, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника. Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Пунктом 4.3 Правил №649 передбачено, що на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до підпункту е пункту 5.1. Правил №649, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Таким чином, зі змісту наведених вище правових приписів вбачається, що попередній розгляд заяви територіальним органом ДМС проводиться протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви та передбачає: проведення співбесіди із заявником і оформлення її результатів відповідним протоколом співбесіди; розгляд відомостей, наведених заявником у заяві та доданих до неї документів; витребування додаткових відомостей; підготовка письмового висновку щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами таких дій органи міграційної служби приймають рішення про оформлення документів або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом територіального органу ДМС.

Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначає наступні етапи щодо заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту:

- подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом (ч.6 ст. 5 Закону №3671-VI);

- оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей етап включає попередній (формальний) розгляд заяви, без розгляду заяви по суті (статті 7-8 Закону №3671-VI);

- безпосередньо розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (статті 9-10 Закону № 3671-VI).

Так, статтею 8 вказаного Закону передбачається безпосередня реєстрація заяви-анкети та формування справи, за результатом чого (триває 15 робочих днів з моменту реєстрації заяви-анкети) приймається рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання.

На цьому етапі, згідно з частиною 6 статті 8 зазначеного Закону, фактично здійснюється відхилення очевидно необґрунтованих заяв, тобто тих, де відсутні обставини, що вказані в пункті 1 чи 13 статті 1 Закону №3671-VI, а також, якщо особа видає себе за іншу особу, або якщо раніше особа вже зверталась з такою заявою.

Встановлені обставини справи свідчать, що позивач вже зверталась із заявою про визнання її біженцем, однак їй було відмовлено в наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи видно, зокрема, з доповідної записки начальника відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та ОБГ ГУДМС у Дніпропетровській області, що 16.11.2017 працівниками Індустріального ВИ ДВП ГУНП у Дніпропетровській області було затримано ОСОБА_10 . У зв`язку з тим, що вона розшукується компетентними органами Республіки Казахстан за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 175, п. «б» ч. З ст. 175, п. «б» ч. 4 ст. 176, п. «б» ч. 4 ст. 176 КК Республіки Казахстан.

При цьому, злочин, передбачений ч. 1 ст. 175 КК Республіки Казахстан, відповідає кримінальному правопорушенню, передбаченому ч.1 ст. 1845 КК України.

Злочин, передбачений п. «б» ч. З ст. 175 КК Республіки Казахстан, відповідає кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 4 ст. 185 КК України.

Злочин, передбачений п. «б» ч. 4 ст. 176 КК Республіки Казахстан, відповідає кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 5 ст. 191 КК України.

За вчинення зазначених кримінальних правопорушень Кримінальним кодексом України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 12 років.

Відповідно до пункту 6 ст. 12 КК України, особливо тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2017 відносно позивачки застосовувався тимчасовий арешт на 40 діб з утриманням в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)».

Ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2017 відносно позивачки застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Таким чином, після проведення аналізу, уповноваженою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області, встановлено, що кримінальне переслідування щодо ОСОБА_11 не має політичного характеру і не відбувається за конвенційними ознаками. А покарання в країні походження заявника за вчинений злочин є спів розмірним вчиненому злочину і не передбачає покарання у вигляді смертної кари. Тобто, звернення із заявою ОСОБА_11 є лише спробою сховатись від законного переслідування або покарання за кримінальні діяння.

З огляду на викладене є підстави вважати, що у матеріалах та твердженнях викладених заявницею у заяві від 13.07.2023, не виявлено жодних нових обставин, які б свідчили про загрозу переслідування або загрозу життю, здоров`ю та безпеці заявниці у разі повернення до країни громадянської належності, пов`язаних з критеріями визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заявниця повідомляє побоювання та наводить обставини, що вже досліджувалися міграційною службою та відносно яких винесено відповідні судові рішення.

Суд звертає увагу, що згідно із частиною 5 статті 14 Закону України «Про біженців», на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Але цих фактів позивач не надала.

Суд зазначає, що народження другої дитини позивачем не є беззаперечною підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням встановлених фактів, суд зробив висновок, що при розгляді заяви ОСОБА_1 про надання йому статусу біженця в Україні відповідач здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому Комітет та Управління діяли в межах Закону України "Про біженців", прийняли рішення відповідно до повноважень, визначених статтями 6, 7 цього Закону та інших його норм, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом.

Отже, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність своїх дій.

Згідно із частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).Відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілу не підлягають, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись статтями 9,73-77,139,241-246,255,295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровської області (49000, м. Дніпро, вул. Липинського, 7, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 30.01.2024 року.

Суддя С.В. Ніколайчук