Справа № 580/9558/23
Суддя: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ
Дата ухвалення: 2024-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року справа № 580/9558/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кульчицького С.О., розглянувши правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 52 відповідача від 08 серпня 2023 року про відмову позивачу в призначенні пенсії на пільгових умовах за віком згідно з п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

- зобов`язати відповідача зарахувати до загального страхового (трудового) стажу період роботи з 02.08.1982 до 01.10.1987 (5 років 2 місяці 0 днів) на посаді старшого продавця магазину № 52 Будинок взуття; з 16.11.1987 до 16.12.1991 (4 роки 1 місяць 1 день) на посаді кріпельщика в цеху виробництва валіз № 4 Полімербитхім Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ; з 17.12.1991 до 01.03.1997 (5 років 2 місяці 13 днів) на посаді гальваніка в цеху виробництва валіз № 3 заводу товарів народного споживання Полімербитхім Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ; з 02.03.1997 до 31.12.1997 (0 років 10 місяці 0 днів) на посаді продавця 2-ї категорії магазину Хімік та до пільгового стажу за Списком № 2 період роботи з 17.12.1991 до 01.03.1997 (5 років 2 місяці 13 днів) на посаді гальваніка в цеху виробництва валіз № 3 заводу товарів народного споживання Полімербитхім Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ та призначити, нарахувати, виплатити позивачу пенсію на пільгових умовах за Списком № 2, з моменту виникнення права на таку пенсію 26.03.2022, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що до останнього часу працювала на ПАТ «Сєверодонецьке об`єднання АЗОТ». Однак, у зв`язку з окупацією міста, позивачу не вдалось отримати власну трудову книжку, що залишилась на вказаному підприємстві. Тому, неможливо у документальному порядку підтвердити стаж до 31.12.1997. Разом з тим, численними показами свідків, що надані органам ПФУ підтверджено такий стаж, однак відповідачем протиправно його не зараховано з формальних підстав, що перешкоджає позивачу реалізації права на соціальний захист.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати на виконання ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву та доказів.

Відповідач у встановлений строк відзиву на позов не подав.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

01.08.2023 позивач звернулась до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

На вказану заяву позивача щодо призначення пенсії відповідач рішенням від 08.08.2023 № 52 відмовив у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з відсутністю пільгового стажу.

У спірному рішенні вказано, що страховий стаж позивача на дату звернення становив 30 років 11 місяців 5 днів, пільговий стаж роботи за Списком № 2 не підтверджено.

Відповідно до розрахунку страхового стажу до спірного рішення, позивачу зараховано періоди з 01.09.1979 до 03.07.1982 (навчання), з 05.11.1983 до 04.11.1986 (догляд за дитиною до 3 років), з 01.01.1998 до 30.06.2023.

Таке рішення позивач вважає протиправним, а тому звернулась до суду з цим позовом.

Суд зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст. 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XIІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

На підставі ч. 1 ст. 62 Закону № 1788-XII основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи можуть бути подані в електронному вигляді з накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 01 січня 2004 року.

Пунктом 2 Порядку № 637 визначено, що у разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

У такому ж порядку підтверджується стаж роботи за відсутності документів у разі, коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються (розміщувалися) на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, в районі проведення антитерористичної операції або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, а також на територіях територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають/перебували в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), а також у разі, коли майно (документи) підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (незалежно від місця їх реєстрації на території України) розташоване на території України та/або пошкоджене чи знищене внаслідок воєнних (бойових) дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації проти України, за умови документального підтвердження пошкодження чи знищення майна (документів).

Суд врахував, що згідно з даними реєстру застрахованих осіб, позивач у 2022 році працювала на ПАТ «Сєверодонецьке об`єднання АЗОТ», яке розташовувалось у м. Сєверодонецьк Луганської області.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 Сєвєродонецька міська територіальна громада окупована з 25.06.2022.

Крім того, відповідно до довідки ПАТ «Сєверодонецьке об`єднання АЗОТ» від 21.03.2023 № 01/ПП-15 трудова книжка позивача знаходиться на підприємстві. Можливість її вивезення відсутня.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача про неможливість підтвердження стажу позивача первинними документами.

У такому випадку, Порядок № 637 передбачає можливість підтвердження стажу показаннями свідків.

Суд встановив, що позивачем надані складені органами Пенсійного фонду акти опитування свідків.

Зокрема, відповідно до акту ГУ ПФУ в Черкаській області від 20.01.2023, ОСОБА_2 працював на Сєверодонецькому об`єднанні АЗОТ з 04.10.1991 до 12.01.2005. В період з 17.12.1991 до березня 1997 разом з ним працювала позивач гальваником цеху виробництва валіз.

Відповідно до акту ГУ ПФУ в Полтавській області від 20.01.2023, ОСОБА_3 працював на Сєверодонецькому об`єднанні АЗОТ з 28.07.1983 до 31.12.2004. В період з 16.11.1987 до 16.12.1991 позивач працювала в цеху виробництва валіз.

Відповідно до акту ГУ ПФУ в Черкаській області від 02.02.2023, ОСОБА_4 працював на Сєверодонецькому об`єднанні АЗОТ з 05.11.1984. В період з 17.12.1991 до березня 1997 разом з ним працювала позивач в цеху виробництва валіз.

Відповідно до акту ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 20.01.2023, ОСОБА_5 разом з позивачем працювала на Сєверодонецькому об`єднанні АЗОТ старшим продавцем магазину «Будинок взуття» з 02.08.1982 до 12.06.1985.

Відповідно до акту ГУ ПФУ в Черкаській області від 26.01.2023, ОСОБА_6 працювала на Сєверодонецькому об`єднанні АЗОТ з 1976 до 2001 року. Разом з нею працювала позивач крепильщиком цеху виробництва валіз з 16.11.1987 до 16.12.1991 та гальваником цеху виробництва валіз з 17.12.1991 до березня 1997.

Відповідно до акту ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 19.07.2023, ОСОБА_7 разом з позивачем працювала в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » об`єднання АЗОТ з 12.03.1997 до 29.03.2001.

Відповідно до акту ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 19.07.2023, ОСОБА_8 разом з позивачем працювала в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » об`єднання АЗОТ з березня 1997 року до листопада 2003 року.

Відповідно до акту ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 31.01.2023, ОСОБА_9 підтвердив, що позивач працювала на Сєверодонецькому об`єднанні АЗОТ гальваніком цеху виробництва валіз з 17.12.1991 до 01.01.1997.

Відповідно до акту ГУ ПФУ в Полтавській області від 30.01.2023, ОСОБА_10 підтвердила, що позивач працювала працювала на Сєверодонецькому об`єднанні АЗОТ старшим продавцем магазину «Будинок взуття» з 02.08.1982 до жовтня 1987 року.

Відповідно до акту ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 20.01.2023, ОСОБА_11 підтвердила, що позивач працювала працювала на Сєверодонецькому об`єднанні АЗОТ старшим продавцем та в.о. завідуючого секцією магазину «Будинок взуття» з 02.08.1982 до жовтня 1987 року.

Відповідно до акту ГУ ПФУ в м. Києві від 01.02.2023, ОСОБА_12 підтвердила, що позивач працювала на Сєверодонецькому об`єднанні АЗОТ гальваником цеху виробництва валіз з 17.12.1991 до березня 1997 року.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що стаж позивача з 02.08.1982 до 01.10.1987 на посаді продавця магазину Будинок взуття; з 16.11.1987 до 16.12.1991 на посаді кріпельщика в цеху виробництва валіз Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ; з 17.12.1991 до 01.03.1997 на посаді гальваніка в цеху виробництва валіз Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ; з 02.03.1997 до 31.12.1997 на посаді продавця 2-ї категорії магазину Хімік підтверджений допустимими доказами та підлягає зарахуванню позивачу у страховий стаж.

Крім того, відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162 (чинної до 16.01.2003) робітники з покриття металів гальванічним способом віднесені до Списку № 2 (код 2150500а-11629).

Тому стаж позивача з 17.12.1991 до 01.03.1997 на посаді гальваніка в цеху виробництва валіз Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ підлягає зарахуванню до пільгового стажу за Списком № 2.

Суд врахував, що відсутність у позивача можливості надання відповідачу уточнюючих довідок про пільговий стаж роботи підприємств, архіви яких знаходиться на непідконтрольній українській владі території не може бути підставою для відмови їй у реалізації наявного у неї права на пенсійне забезпечення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.09.2018 у справі № 242/65/17.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач не довів законності відмови у зарахуванні вказаного вище стажу.

У зв`язку з викладеним вище суд вважає необґрунтованим підстави прийняття рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 08.08.2023 № 52 стосовно того, що до пільгового стажу за Списком № 2 не зараховано вказані вище періоди роботи позивача, а тому воно є протиправним та підлягає скасуванню.

Оцінюючи наявність у позивача права на пенсію, суд врахував, що відповідно до п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон № 1058-IV) працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

Суд врахував, що межах цієї справи судом встановлено право позивача на зарахування до пільгового стажу за Списком № 2 періоду роботи з 17.12.1991 до 01.03.1997 (5 років 2 місяці), що становить половину необхідного стажу за Списком № 2.

Отже, загальний пенсійний вік (60 років) підлягає зменшенню позивачу на 2 роки.

Згідно з паспортом серії НОМЕР_1 , позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто за вищевказаних умов досягла пенсійного віку 26.03.2022.

Відповідно до п .2 ч. 1 ст. 5 КАС України способом захисту прав особи є визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

В пункті 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003, вказано: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

У пункті 2.3 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2018 у справі № 7-р/2018 цим судом зроблено висновок, що «...В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Конституційний Суд України вважає, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).

У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи».

У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17 викладено правові позиції про те, що «Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом».

Нормативно-правовим актом, яким регулюються умови призначення пенсії за віком на пільгових умовах є Закон України «Про пенсійне забезпечення», зокрема ст. 13.

Враховуючі визначені цією нормою підстави та умови призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058, а також наявність у позивача усіх необхідних умов для призначення пенсії на пільгових умовах вік та стаж (загальний і пільговий), суд дійшов висновку, що вирішення питання призначення пенсії у даному випадку не є дискреційним повноваженням Пенсійного органу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною 3 ст. 245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 01.08.2023 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах та прийняти рішення про призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058, а також зарахувати до страхового стажу позивачу періоди роботи з 02.08.1982 до 01.10.1987 на посаді продавця магазину Будинок взуття; з 16.11.1987 до 16.12.1991 на посаді кріпельщика в цеху виробництва валіз Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ; з 17.12.1991 до 01.03.1997 на посаді гальваніка в цеху виробництва валіз Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ; з 02.03.1997 до 31.12.1997 на посаді продавця магазину Хімік.

Щодо часу призначення пенсії, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивач досягла пенсійного віку 58 років 26.03.2022, а первинне звернення за пенсією відбулось 03.08.2022, пенсію позивачу має бути призначена з часу досягнення пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 073,60 грн підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, яке прийняло спірне рішення.

Керуючись статтями 6, 14, 242-245, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 08.08.2023 № 52 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (49009, м. Суми, вул. Пушкіна 1, ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до страхового стажу періоди роботи з 02.08.1982 до 01.10.1987, з 16.11.1987 до 16.12.1991, з 17.12.1991 до 01.03.1997, з 02.03.1997 до 31.12.1997, до пільгового стажу за Списком № 2 період роботи 17.12.1991 до 01.03.1997, а також повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.08.2023 з доданими документами та за наслідками розгляду прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 з 26.03.2022 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (49009, м. Суми, вул. Пушкіна 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) судовий збір в сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ