Справа № 500/8131/23
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

з питань залишення позовної заяви без розгляду

Справа № 500/8131/23

01 лютого 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у письмовому провадженні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області, в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати нарахувати і виплатити їй індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 04.08.2017, із застосуванням базового місяця - січня 2008 року.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) суддею одноособово.

28.12.2023 до суду надійшло клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. В обґрунтування клопотання вказано, що Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 17.07.2022 №2352-ІХ (далі Закон №2352-ІХ) викладено статтю 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в новій редакції, відповідно до якої із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Представник відповідача зауважує, що Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин набрав чинності з 19.07.2022.

При цьому слід врахувати, що відповідно до пункту першого глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Водночас згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відмінено на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відтак, на переконання представника відповідача, починаючи з 01.07.2023, у позивача було три місяці для звернення до суду з даним позовом. Натомість позивач з даним позовом звернувся до суду 19.12.2023, тобто з пропуском строку звернення до суду. З огляду на вказане просить позовну заяву залишити без розгляду.

08.01.2024 від позивача до суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду та заперечення на клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. Зокрема, ОСОБА_1 вказує, що Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19.07.2022.

За таких умов підстав для застосування змін, внесених Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин до приписів статті 233 КЗпП України, які набрали чинності з 19.07.2022, немає. На момент звільнення з військової служби 04.08.2017 діяли норми, відповідно до яких строк звернення до суду з позов про стягнення належної працівникові при звільненні заробітної плати не обмежувався будь-яким строком.

З урахуванням викладеного просила поновити строк звернення до суду, а також відмовити у задоволенні клопотання відповідача.

Враховуючи подані учасниками справи заяви, Тернопільський окружний адміністративний суд постановив ухвалу від 26.01.2024, у якій, беручи до уваги те, що позивач звернулася до суду з пропуском строку, хоч і заявила клопотання про його поновлення, проте фактично вважала, що дотрималася його, суд дійшов висновку, що позовну заяву необхідно залишити без руху й надати позивачу можливість подати клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із наведенням поважних причин з урахуванням мотивів, які написані в цій ухвалі.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд виходив з того, що на дату звернення позивача до суду стаття 233 КЗпП України вже діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, яка передбачає звернення до суду в тримісячний строк. Відлік тримісячного строку для звернення з цим позовом до адміністративного суду почався 19.07.2022 і мав би закінчитися 19.10.2022, якби не положення пункту 1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30.06.2023. Протягом усього цього періоду (з 19.07.2022 до 30.06.2023) позивач мала право у межах строку звернутися до суду з позовом щодо невиплати їй індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 04.08.2017.

25.01.2024 на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.

В обґрунтування цієї заяви позивач вказує, що її звільнено зі служби 04.08.2017. Відповідач при звільненні зі служби не проінформував її та не надав письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, лише ознайомив з наказом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільської області від 04.08.2017 № 459 про звільнення, який не містить інформації про виплачене грошове забезпечення. Про нараховані та виплачені суми при звільненні ОСОБА_1 дізналася 11.12.2023 з довідок про виплачене грошове забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 та з 01.01.2017 по 04.08.2017, які долучені як додатки до листа Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області № 64001-6159/64 14 від 08.12.2023, який відповідач надіслав на відповідну заяву.

Строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, з 19.07.2022 становить три місяці, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. При цьому, такий строк може бути поновлений судом в разі його пропуску з поважних причин за умови, якщо з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Ознайомлення і вручення позивачу повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні відбулося лише 11.12.2023 після отримання листа Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області № 64 001-6159/64 14 від 08.12.2023. Наказ про звільнення не може вважатися таким повідомленням, оскільки не містить сум нарахованого та виплаченого позивачу грошового забезпечення при звільненні. З даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду 15.12.2023, тобто у тримісячний строк з дня отримання повідомлення про виплачене грошове забезпечення.

Вважає, що такі аргументи дають підстави клопотати про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Враховуючи, що позивач усунула недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд відповідно до частини чотирнадцятої статті 171 КАС України, продовжив розгляд справи, про що постановив ухвалу від 26.01.2024.

Вирішуючи питання дотримання позивачем строку звернення до суду, заяву позивача про його поновлення та клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, суд керується таким.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнено зі служби в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільської області 04.08.2017 відповідно до наказу Головного управління від 04.08.2017 №459.

Відповідач на заяву позивача листом № 64 001- 6159/64 14 від 08.12.2023 надав відомості про нараховане та виплачене при звільненні ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 та з 01.01.2017 по 04.08.2017. З`ясувавши питання неповного розрахунку при звільненні зі служби, зокрема, ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 04.08.2017 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2008 року, позивач 15.12.2023 звернулася до суду цим позовом.

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті. Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 №8-рп/2013 і №9-рп/2013, дійшовши висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), рішення від 13.05.1997 № 1-зп, від 05.04.2001 № 3-рп/2001), тобто закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини рішення від 09.02.1999 №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення від 05.04.2001 № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20.12.2017 № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28.09.2004, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

На момент звільнення позивача зі служби в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області (04.08.2017) частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. А тому суд вважає прийнятними доводи позивача викладені в первинній заяві про поновлення строку звернення до суду та враховує при постановленні цієї ухвали.

З огляду на вказане, суд приходить до переконання, що за обставин цієї справи право позивача на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022) не обмежене будь-яким строком.

З наведеного слідує, що вказаний позов подано із додержанням вимог, встановлених статтями 160, 161 КАС України, та з дотриманням установленого законом строку звернення до суду, тому в задоволенні клопотання Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області про залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду слід відмовити.

Аналогічний підхід стосовно дотримання строків звернення до суду викладений в ухвалі Верховного Суду від 22.01.2024 в справі №990/235/23.

Керуючись статтями 122, 161, 171, 248 КАС суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Тернопільській області про залишення позову без розгляду відмовити.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не може бути оскаржена окремо від рішення суду.

Суддя Чепенюк О.В.