Справа № 480/11152/23
Суддя: С.В. Воловик
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

01 лютого 2024 року Справа № 480/11152/23

Сумський окружний адміністративний суд у складі судді Воловика С.В., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми заяву позивача про поновлення строку звернення до суду в адміністративній справі № 480/11152/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області, Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області, Державної судової адміністрації України, в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01 січня 2022 року - у розмірі 2481 гривня та на 01 січня 2023 року - у розмірі 2684 гривні;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно, нарахованої виходячи із встановленого на 01 січня 2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб розмір якого становить 2270 гривень, станом на 01 січня 2022 року - 2481 гривня, а станом на 01 січня 2023 року -2684 гривні;

- визнати протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області щодо нарахування та виплати судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області нарахувати та виплатити судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно, обчисливши її розмір виходячи у 2021 році з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, у 2022 році - 2481 гривня та у 2023 році - 2648 гривні, із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01.01.2021 суддівська винагорода судді нараховується та виплачується позивачу із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 2 102,00 грн. в той час, коли законами України про державний бюджет встановлювався інший розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалою суду від 29.12.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків поданої позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням обґрунтованих та поважних причин його пропуску.

На виконання вказаної ухвали, 11.01.2024 від ОСОБА_1 надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, яка мотивована тим, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, який затверджений Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, по всій території України з 05 год 30 хв. 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан, який діє і на даний час.

Позивач проживає і працює в м. Конотопі, Сумської області, яке є територіально наближеним до кордону з російською федерацією. З 24 лютого 2022 року по 17 липня 2023 року в м. Конотоп лунало 985 повітряних тривог, загальною тривалістю 1090,9 годин (джерело: https://air-alarms.in.ua/region/sumy). При цьому в м. Конотоп також мали місце неодноразові вибухи. Крім того, в період з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року в м. Конотоп відбувалося постійне вимкненням світла через пошкодження об`єктів критичної інфраструктури, а також відсутність водопостачання та належного теплопостачання в осінньо-зимовий період.

В таких умовах ОСОБА_1 як суддя Конотопського міськрайонного суду Сумської області продовжувала виконувати свої обов`язки, надаючи перевагу захисту прав інших осіб, забезпечення права учасників судового провадження на справедливий суд. Зазначені обставини впливали на психологічний стан, викликали почуття постійної напруги та тривоги, що також перешкоджало звернутися до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав раніше.

Крім того, у заяві про поновлення строку, позивач зауважила на тому, що на час повітряних тривог, ракетних обстрілів, змушена була перебувати в укритті чи іншій споруді цивільного захисту населення без доступу до мережі інтернет, комп`ютера та відділу поштового зв`язку і, відповідно, не мала об`єктивної можливості подати адміністративний позов до суду.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 500/1922/22, ОСОБА_1 зазначила, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків щодо звернення до суду з позовними заявами, апеляційними й касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого ст. ст. 55, 124, 129 Конституції України, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також позивач наголошувала на тому, що суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу, про що неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх рішеннях.

Окрім зазначеного, ОСОБА_1 звернула увагу на те, що в ухвалі від 29.12.2023 руху про залишення позову без руху вказано, що строк звернення до суду з позовом закінчився 30 червня 2023 року. Разом з цим, за аналогічними позовами інших суддів м. Суми, які звернулися до Сумського окружного адміністративного суду після 30 червня 2023 року ухвалено рішення про задоволення позовних вимог без жодних заяв про поновлення строку звернення до суду.

На думку позивача, її права не можуть бути обмежені у порівнянні із правами інших суддів, аналогічні позови яких подані після 30 червня 2023 року та задоволені Сумським окружним судом (без заяв про поновлення строку) та їй має бути забезпечене право на доступ до суду, тобто має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення питання щодо захисту своїх порушених прав на отримання суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 по 17 липня 2023.

Стосовно позовних вимог про протиправне обмеження суддівської винагороди у період з 01 січня 2021 по 19 липня 2022 року, ОСОБА_1 зазначила, що строк звернення до суду з цими вимогами не обмежений, оскільки частина друга статті 233 КЗпП України у цей період не встановлювала такий строк.

Дослідивши подані матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення питання щодо дотримання строків звернення до суду або наявності поважних причин його пропуску, суд зазначає таке.

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України , зокрема, частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд робить висновок про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Подібна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі №140/2168/23, від 18 січня 2024 року у справі № 240/5105/23, у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22.

На момент нарахування позивачу суддівської винагороди за спірний період з 01 січня 2021 року по 18.07.2022 частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

За таких обставин, суд погоджується з доводами ОСОБА_2 щодо не застосування строків звернення до суду з позовними вимогами щодо неправомірного обмеження суддівської винагороди у період з 01.01.2021 по 18.07.2022.

Разом з цим, з огляду на приписи Закону № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, суд вважає, що до позовних вимог стосовно неправомірного обмеження суддівської винагороди у період з 19.07.2022 по 31.08.2023 застосовується тримісячний строк звернення до суду.

В той же час, пунктом 1 Прикінцевих положень КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З приводу «продовженого» на строк дії карантину строку для звернення до суду, суд зазначає, що карантин на всій території України був установлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». За пунктом 1 цієї постанови (у первинній редакції), карантинні обмеження були запроваджені з 12 березня до 03 квітня 2020 року. З того часу дія карантину безперервно і неодноразово продовжувалася.

Зокрема, на дату набрання чинності редакцією статті 233 КЗпП України, яка встановлювала строк звернення до суду з позовами щодо виплати заробітної плати, на всій території України діяв карантин. Востаннє строк дії карантину був продовжений згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24 квітня 2023 року № 383 до 30 червня 2023 року.

Кабінет Міністрів України постановою від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» припинив дію карантину з 30 червня 2023 року.

У пункті 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України йдеться про продовження строків, які визначені статтею 233 КЗпП України. У вимірі обставин цієї справи це має означати, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину. Тобто, якщо під час дії карантину на всій території України існували чи виникли підстави (з якими пов`язується відлік строку) для звернення до суду за вирішенням трудового спору, то строк на це звернення не обмежувався строками, які визначені у статті 233 КЗпП України, а продовжувався на строк дії карантину. З припиненням дії карантину - якщо строк, встановлений у статті 233 КЗпП України, був «прив`язаний» до нього - закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору. Для його поновлення - як умову для відкриття провадження у справі - заявник має пояснити.

З цим позовом ОСОБА_1 звернулася до суду 10 жовтня 2023 року, тобто більше ніж через три місяці після того, як Уряд припинив дію карантину на всій території України.

Відлік строку звернення до суду з позовними вимогами щодо неправомірного обмеження суддівської винагороди у періоді з 19.07.2022 по 30.06.2023 почався 19 липня 2022 року і мав би закінчуватися через три місяці стосовно кожного місяця, в якому відбувалось порушення, якби не приписи пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року. Протягом всього цього періоду (з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року) позивач мала право у межах строку оскаржити дії відповідачів щодо невиплати їй суддівської винагороди.

Суд наголошує на тому, що строк дії карантину, зокрема кінцева дата, був передбачуваним; цей строк продовжували заздалегідь і на тривалий час (два місяці), що забезпечувало таким чином безперервну його дію, починаючи з дати запровадження (12 березня 2020 року) й до дати припинення (30 червня 2023 року). Продовження дії карантину до 30 червня 2023 року відбулося на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383, тож на дату ухвалення цієї постанови позивач мала б знати, що строк для її звернення до адміністративного суду за захистом права на оплату праці продовжений ще на два місяці. Цього строку - у доповнення до періоду, що минув - було достатньо для того, щоб звернутися до суду з позовом.

Отже, за наведених обставин, суд робить висновок про те, що в частині вимог про неправомірне обмеження суддівської винагороди у період з 19.07.2022 по 30.06.2023 позовна заява ОСОБА_1 подана поза межами строку звернення до суду.

Разом з цим, враховуючи наведені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду причини пропуску, зокрема, кількість повітряних тривог, ракетних обстрілів, відсутність електроенергії тощо, а також приймаючи до уваги те, що позивач є суддею Конотопського міськрайонного суду Сумської області, у спірному періоді відправляла правосуддя в умовах надмірного навантаження (у 2023 році середня кількість справ та матеріалів, що перебували на розгляді у одного судді Конотопського міськрайонного суду склала 1 081) суд вважає, що звернення ОСОБА_3 з позовними вимогами про неправомірне обмеження суддівської винагороди у період з 19.07.2022 по 30.06.2023 відбулось поза межами строку звернення до суду, але за наявності обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від її волевиявлення, пов`язаними з дійсно істотними обставинами, перешкодами та труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

В свою чергу, позовні вимоги в частині неправомірного обмеження суддівської винагороди у період з 01.07.2023 по 31.08.2023 заявлені позивачем в межах встановленого тримісячного строку.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про обґрунтованість заяви ОСОБА_1 щодо поновлення строків звернення з позовом до суду та наявність підстав для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 122, 240, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовними вимогами про:

- визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 за період з 19 липня 2022 по 30 червня 2023 року включно виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01 січня 2022 року - у розмірі 2481 гривня та на 01 січня 2023 року - у розмірі 2684 гривні;

- зобов`язання Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 за період з 19 липня 2022 року по 30 червня 2023 року включно, нарахованої виходячи із встановленого на 01 січня 2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб розмір якого становить 2270 гривень, станом на 01 січня 2022 року - 2481 гривня, а станом на 01 січня 2023 року -2684 гривні;

- визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області щодо нарахування та виплати судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 19 липня 2022 року по 30 червня 2023 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні;

- зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області нарахувати та виплатити судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 19 липня 2022 року по 30 червня 2023 року включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень у 2022 році та 2648 гривень у 2023 році, із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та окремо не оскаржується. Заперечення проти неї можуть бути викладені в апеляційній скарзі на судове рішення, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя С.В. Воловик