Справа № 569/17237/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 569/17237/23 пров. № А/857/18223/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Судової-Хомюк Н.М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2023 року про повернення її позовної заяви до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження по справі,

суддя(і) у І інстанції Ковальов І.М.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 21 вересня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

08 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження по справі.

Ухвалою судді Рівненського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху для усунення вказаних в ухвалі недоліків, а саме сплати судового збору в розмірі 536,80 грн.

Ухвалою цього ж судді від 21 вересня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 було повернуто позивачці на підставі пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку із тим, що та не усунула недоліки своєї позовної заяви.

У апеляційній скарзі позивачка просила ухвалу судді від 21 вересня 2023 року про повернення позовної заяви скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків судді фактичним обставинам справи.

Зазначає, що отримавши ухвалу про усунення недоліків, із використанням Інтернет сервісу «судова влада» розділ «Рівненський міський суд Рівненської області» розділ «судовий збір», адвокат позивачки ОСОБА_2 , від свого ім`я сформував квитанції та провів оплату судового збору, про що отримав відповідну квитанцію. Наслідками цього стало те, що в квитанції дійсно було вказано про оплату від « ОСОБА_2 » до «Рівненський міський суд Рівненської області». Після оплати в автоматичному режимі даним сайтом «судова влада» було сформовано квитанцію про оплату судового збору, яка була додана до зави про виконання ухвали суду про залишення позову без руху, та засобами ЄСІТС вказана заява разом із квитанцією була відправлена до суду через кабінет представника системи ЄСІТС. Доказом наведеного є матеріали справи та сама ухвала суду про повернення позову, якою визнано факт отримання від представника позивача адвоката Кузьміна Є.В. квитанції про оплату судового збору разом із заявою про виконання ухвали суду.

Скаржник вважає, що недоліки апеляційної скарги нею були усунені та підстав для повернення такої у судді не було.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення суддею першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За правилами статті 2 цього Закону платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Об`єкти справляння судового збору визначено статтею 3 Закону України «Про судовий збір». Згідно з частиною першою зазначеної статті судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви встановлено статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно із частиною третьою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною першою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За змістом наведених процесуальних норм повернення позовної заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків можливо лише у тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, але ухилилась від виконання вказаних у ній вимог.

Залишаючи без руху та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про несплату судового збору за подання позову саме позивачкою, не прийнявши як доказ сплати судового збору додану до позовної заяви квитанцію ID: 0669-0229-3213-0841 дата оплати 2023-09-14, оскільки у назві реквізиту "Платник" указано не особу, яка є учасником у даній справі, а "Кузьмин".

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду з таких підстав.

Згадана вище квитанція підтверджує сплату судового збору у справі № 569/17237/23.

Представник позивачки адвокат Кузьмін Є.В., зареєстрований в кабінеті системи ЕСІТС, має електронний цифровий підпис та використовує кабінет системи ЄСІТС для реалізації права доступу до правосуддя в інтересах позивача у справі.

Позов в інтересах ОСОБА_1 було подано представником адвокатом Кузьміним Є.В. через кабінет представника Кузьміна Є.В. по системі ЄСІТС із підписом позову представником Кузьміним Є.В. електронним цифровим підписом. До позову додано ордер та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю на ім`я адвоката Кузьміна Є.В., згідно з ордером повноваження не обмежені.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії" від 1 березня 2002).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним" (рішення у справі "Белле проти Франції" від 4 грудня 1995 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Як уже згадувалося вище, частина третя статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає долучення до позовної заяви документа про сплату судового збору, адже подання до суду такої заяви є об`єктом його справляння згідно із Законом України «Про судовий збір».

Апеляційний суд вважає помилковим висновок судді першої інстанції про неможливість прийняття як доказу сплати судового збору за подання позовної заяви квитанції лише у зв`язку із зазначенням у ньому платником іншої особи, а не позивачки, оскільки визначальним є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Так, відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про судовий збір» суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв`язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір.

При цьому долучена до матеріалів справи квитанція на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху за своїм змістом підтверджує сплату судового збору за її подання. Отже, зазначена позовна заява відповідає вимогам частини 3 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а ухвала судді першої інстанції про повернення позовної заяви з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої третьої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, постановлена з порушенням цих процесуальних норм.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2020 року при розгляді справи № 9901/144/20 (провадження № 11-241заі20).

Відповідно до приписів частини 1 статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що при поверненні позовної заяви ОСОБА_1 суддя суду першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи, а тому оскаржувану ухвалу від 21 вересня 2023 року слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 312, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу судді Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2023 року у справі № 569/17237/23 та направити справу для продовження розгляду до Рівненського міського суду Рівненської області.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Н. М. Судова-Хомюк
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 31.01.2024