Справа № 420/21778/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2024-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/21778/23

Перша інстанція: суддя Свида Л.І.,

рішення суду 1-ї інстанції

прийнято 27.10.2023, у м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Рувіна Олександра Григоровича, Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Рувіна Олександра Григоровича, Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про:

- визнання протиправними дій директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Рувіна Олександра Григоровича по відмові у наданні копії заяви №10-8-02-3555 від 15.02.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження та копії платіжного документу про отримання оплати за проведення цього дослідження,

- зобов`язання Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надати позивачу копію заяви №10-8-02-3555 від 15.02.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження та копію платіжного документу про отримання оплати за проведення цього дослідження.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що 16.02.2023 року до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшла заява №10-8-02-3555 від 15.02.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження стосовно авторства окремих процесуальних документів, підготовлених адвокатом ОСОБА_1. Позивач, 15.08.2023 року звернувся до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз із запитом на інформацію щодо надання на вказану ним електронну адресу копії заяви №10-8-02-3555 від 15.02.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження та копії платіжного документу про отримання оплати за проведення цього дослідження. Однак, відповідач відмовив у задоволенні його запиту на інформацію (№12102/ЗП-34/11.2 від 18.08.2023 року), що на думку позивача є протиправними діями. Так, зокрема посилаючись на ст. 10 Закону №2939-VІ позивач наголошує, що кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом. Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені. Запитувана інформація стосується особисто позивача, створена відповідачем в процесі виконання делегованих повноважень Мінюсту, знаходиться у розпорядженні КДНІСЕ, не віднесена до інформації з обмеженим доступом, отже підлягала безумовному наданню.

Відповідач - директор Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Рувін О.Г. проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні мотивуючи зокрема тим, що відповідачі, у розумінні ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не є розпорядниками запитуваної інформації, а відтак і не мають статусу розпорядників. Запитувана інформація не відноситься до тих видів, що мають згідно з Законом України «Про доступ до публічної інформації» надаватися за запитами. Таким чином, посилання позивача на нібито порушення відповідачами вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» не відповідають вимогам законодавства та судовій практиці.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

На зазначене рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, через неправильне застосування норм матеріального права; неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав доведеними, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що позивач не запитував у відповідача відомості про укладення договору на проведення експертного дослідження, про неможливість повідомлення про результати дослідження та про зміст укладеного договору, тобто, відмова відповідача у наданні інформації стосувалася незапитуваної інформації, що свідчить про відповідь не по суті запиту. Відмова у задоволенні запиту на інформацію не містить відомостей про розгляд питання щодо надання копії платіжного документу про отримання оплати за проведення цього лінгвістичного авторознавчого дослідження, що свідчить про нерозгляд запиту у цій частині взагалі. Однак, суд першої інстанції не звернув на викладене належної уваги, та під час ухвалення судового рішення у даній справі не врахував, що позивач не запитував інформацію щодо договору на проведення експертного дослідження, як і про результати дослідження. Як далі вказує скаржник, розгляд запиту на інформацію стосувався здійснення публічно-владних управлінських функцій відповідачему. Із змісту запиту на інформацію слідує, що питання отримання інформації, що становить державну, комерційну чи іншу охоронювану законом таємницю, яка може міститися у договорі на проведення експертного дослідження та у результатах дослідження, у ньому не ставилося. Отже посилання відповідача та суду на конфіденційність незапитуваної інформації є надуманим та необґрунтованим виходом суду за межі позовних вимог. Такими ж надуманими і безпідставними за ствердженням апелянта є посилання суду на відповідь відповідача на запит, у якому наголошується на конфіденційність даних запитуваних позивачем, що передбачено умовами договору на проведення експертного дослідження, який і став підставою для проведення такої експертизи та з врахуванням посилання на положення п. 2.2 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», наслідком якого є помилковий висновок суду, що відповідач діяв обґрунтовано та не вчиняв протиправних дій у спірних правовідносинах. Скаржник звертає увагу, що заява № 10-8-02-3555 від 15.02.2023 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження у будь-якому випадку лише передувала укладенню договору про проведення експертного дослідження, при цьому вказує на відсутність в матеріалах справи жодного доказу існування договору про проведення експертного дослідження, укладеного між КНДІСЕ та ДБР. На думку апелянта, суд першої інстанції оминув увагою, що копія запитуваної ОСОБА_1 заяви №10-8-02-3555 від 15.02.2023 є публічною інформацією отриманою в процесі виконання суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків, не належить до службової інформації, а копія платіжного документу про отримання оплати за проведення цього дослідження є публічною інформацією створеною у процесі виконання суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків. Запитувана інформація знаходиться у володінні КНДІСЕ. Скаржник переконаний, що при розгляді його запиту на інформацію не існували обставини, які б перешкоджали наданню запитуваної інформації, що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

Від КНДІСЕ за підписом директора Олександра Рувіна надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вказуючи на хибність та помилковість доводів скаржника, просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги мотивуючи тим, що відповідачі не є суб`єктами владних повноважень, їх рішення не є обов`язковими для виконання позивачем або іншими особами. Висновки судових експертів оцінюються як докази судом і не мають обов`язкової сили. Публічно-владні управлінські повноваження у правовідносинах відповідачів із позивачем не здійснюються. Також, відповідачі вказують, що інформація, необхідна позивачу, є захищеною законом, а Інститут не є її розпорядником.

Позивачем надано заперечення на відзив відповідачів у яких наголосив на правильності своєї правової позиції, виклав певні обґрунтування та мотиви, які на його думку спростовуються доводи відповідачів та свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Позивач наголошує, що запитувана ним заява №10-8-02-3555 від 15.02.2023 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження та копія платіжного документу про отримання оплати за проведення цього дослідження є документами отриманими під час діяльності КНДІСЕ та належить до публічної інформації.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2023р. відзив Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Рувіна Олександра Григоровича, Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, разом з заявою про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції було повернуто заявнику без розгляду на підставі ч.2 ст. 167 КАС України.

02.01.2024 від КНДІСЕ за підписом директора Олександра Рувіна надійшли додаткові письмові пояснення на апеляційну скаргу, у яких фактично виклавши аналогічні доводи тим, що були викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити судове рішення без змін.

Також, від відповідачів надійшло клопотання про повернення заперечень ОСОБА_1 на відзив на апеляційну скаргу обґрунтоване тим, що позивач обрав не передбачений законодавством спосіб звернення до суду, оскільки як зареєстрований користувач електронного кабінету в ЄСІТС подав процесуальний документ в електронній формі без застосування ЄСІТС.

Позивачем (апелянтом) в свою чергу на вказане клопотання подано заперечення.

З приводу вказаного, апеляційний суд звертає увагу, що згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 13.09.2023 у справі №204/2321/22, законодавцем допускається подання фізичною особою нарівні з паперовою формою, зокрема, апеляційних скарг в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи та подання такого документу через підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет» або з використанням офіційної електронної адреси із засвідченням кваліфікованим електронним підписом. Звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду.

За вказаного, апеляційний суд вважає неґрунтовними доводи відповідачів у клопотанні про повернення заперечень ОСОБА_1 від 05.12.2023на відзив без розгляду.

За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановив суд першої інстанції та було встановлено під час апеляційного розгляду справи відповідно до наявних у справі матеріалів, ОСОБА_1 15.08.2023 року звернувся до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз із запитом на інформацію, в якому зазначив, що 16.02.2023 року до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшла заява №10-8-02-3555 від 15.02.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження стосовно авторства окремих процесуальних документів, підготовлених адвокатом ОСОБА_1. Позивач просив надати на вказану ним електронну пошту копію заяви №10-8-02-3555 від 15.02.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження та копію платіжного документу про отримання оплати за проведення цього дослідження (аркуш справи 5).

Листом №12102/ЗП-34/11.2 від 18.08.2023 року Київський науково-дослідний інститут судових експертиз повідомив позивачу про те, що відповідно до вимог п. 2.2 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5 забороняється повідомляти без дозволу особи, який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), відомості, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням обов`язків, або не повідомляти будь-кому, крім замовника про її результати. Крім цього, відповідно до п. 7.1 Договору сторони домовились, що вся інформація, викладена у цьому договорі є конфіденційною та не підлягає розголошенню, крім випадків, передбачених діючим законодавством. Інформація, необхідна позивачу є захищеною законом, а Інститут не є її розпорядником. Враховуючи зазначене, надання необхідної позивачу інформації, є можливим за умови надходження до Інституту відповідного дозволу замовника даного дослідження (аркуші справи 6-7).

Позивач не погодився із відмовою у доступі до вказаної інформації, у зв`язку із чим звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, не відповідають вимогам законодавства та не підлягають задоволенню.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України гарантовано право кожного направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес є Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон №2939-VI).

За визначенням ст.1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону №2939-VI, право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Стаття 4 вказаного вище Закону визначає принципи забезпечення доступу до публічної інформації, серед яких зокрема, прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

У відповідності до ст.5 Закону №2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації (ст.12 Закону №2939-VI).

У розумінні приписів ч.1 ст. 13 Закону № №2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;

5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, юридичних осіб публічного права з числа розпорядників інформації, визначених у пункті 5 частини першої цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Запит на інформацію, згідно з вимогами ч.1, 2-5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Згідно із ч.1 ст.14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до п. 1 ч. 3, ч. 4, 5 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Таким чином, публічна інформація, крім встановлених законом випадків, є відкритою, а доступ до неї може забезпечуватися шляхом надання розпорядником інформації, до яких належать і суб`єкти владних повноважень, у встановлені законом строки інформації за відповідними запитами, зокрема, фізичних осіб, а перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на інформацію є вичерпним.

Відповідно до вірно встановлених судом першої інстанції обставин справи, спірним питанням, яке підлягає дослідженню апеляційним судом у межах розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , є відмова (її правомірність/неправомірність) останньому у наданні на запит про доступ до публічної інформації копії заяви №10-8-02-3555 від 15.02.2023р. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження та копії платіжного документу про отримання оплати за проведення цього дослідження.

Дослідивши зміст листа №12102/ЗП-34/11.2 від 18.08.2023 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, апеляційним судом встановлено, що за результатами розгляду відповідного запиту на інформацію позивача КНДІСЕ за підписом директора Олександра Рувіна було повідомлено про наступне:

"...до Інституту дійсно надійшла для виконання зазначена заява.

Підставою виконання даного дослідження є укладений з її замовником відповідний договір на проведення експертного дослідження (далі - Договір), у відповідності до вимог пункту 6 частини 1 ст.13 Закону України "Про судову експертизу"...

Згідно з пунктом 1.2 Договору передбачено, що дане дослідження виконується з додержанням вимог законодавства, зокрема Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5, далі - Інструкція).

Відповідно до вимог пункту 2.2 Інструкції забороняється повідомляти без дозволу особи, який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), відомості, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням обов`язків, або не повідомляти будь-кому, крім замовника про її результати.

Крім цього, відповідно до п. 7.1 Договору сторони домовились, що вся інформація, викладена у цьому договорі є конфіденційною та не підлягає розголошенню, крім випадків, передбачених діючим законодавством...

Отже, необхідна Вам інформація, є захищеною законом, а Інститут не є її розпорядником...".

Також, у вказаному вище листі, відповідач - КНДІСЕ за підписом директора Олександра Рувіна повідомив позивача про те, що враховуючи зазначене, надання необхідної йому інформації, є можливим за умови надходження до Інституту відповідного дозволу замовника даного дослідження.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, проаналізувавши викладене вище у сукупності, судова колегія звертає увагу, що заява №10-8-02-3555 від 15.02.2023, яку запитував позивач, надійшла до КНДІСЕ від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження, була створена саме цим органом.

Окрім того, суд першої інстанції вірно та обґрунтовано вирішуючи дану справу звернув увагу на приписи п. 2.2 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5, за якими на експерта покладаються такі обов`язки, зокрема, не розголошувати без дозволу органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив (ла) експерта), відомості, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням обов`язків, або не повідомляти будь-кому, крім органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), чи суду про хід проведення експертизи та її результати.

Також, згідно з приписами ст.20 Закону України "Про судову експертизу", державні спеціалізовані установи, судові експерти та залучені фахівці, що проводять судові експертизи, у разі отримання інформації, що становить державну, комерційну чи іншу охоронювану законом таємницю, повинні забезпечити нерозголошення цих відомостей.

З наведеного вище змісту листа відповідача слідує, що однією з підстав для відмови у наданні запитуваних позивачем відомостей було -конфіденційність даних запитуваних позивачем, що передбачено умовами договору на проведення експертного дослідження, який і став підставою для проведення такої експертизи.

Відтак, враховуючи те, що інформація, зазначена позивачем у запиті від 15.08.2023 року є конфіденційною та може бути надана з дозволу органу, який ініціював призначення експертизи (ДБР), ці обставини позбавили відповідача можливості надати запитувану інформацію, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Рувіна Олександра Григоровича по відмові у наданні копії заяви №10-8-02-3555 від 15.02.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження та копії платіжного документу про отримання оплати за проведення цього дослідження та зобов`язання Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надати позивачу копію заяви №10-8-02-3555 від 15.02.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про проведення лінгвістичного авторознавчого дослідження та копії платіжного документу про отримання оплати за проведення цього дослідження.

До того ж, колегія суддів погоджується і з твердженнями відповідачів про те, що КНДІСЕ так само як і його директор не є розпорядниками запитуваної позивачем інформації у розумінні Закону №2939-VI, відтак в силу вимог цього Закону №2939-VI, таку інформацію він надати на запит ОСОБА_1 не міг.

Так само і з приводу ненадання копії платіжного документу, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідачів, що вони не є розпорядниками такої інформації у розумінні приписів закону №2939-VI.

З даного приводу, на противагу доводам апеляційної скарги, судова колегія також приймає до уваги доводи відповідачів, які у письмових зокрема поясненнях вказали, що відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про судову експертизу» проведення інших експертних досліджень і обстежень державними спеціалізованими установами здійснюється за рахунок замовника. Натомість, копія платіжного документа про отримання оплати за проведення цього дослідження не стосується бюджетного фінансування відповідачів, адже оплата не проводиться за рахунок виділеного КНДІСЕ бюджету, а за рахунок замовника проведення експертного дослідження, яким КНДІСЕ та його директор не є.

Водночас, платіжний документ - це документ ініціатора платежу, тобто замовника проведення експертного дослідження, але не КНДІСЕ, тому розпорядником цієї інформації КНДІСЕ не є. Платіжний документ отримує від ініціатора платежу банківська установа, яка здійснює на вимогу платника платіж, тобто не КНДІСЕ. Тобто платіжний документ за відповідним дослідженням в КНДІСЕ відсутній в принципі, оскільки КНДІСЕ є отримувачем, а не ініціатором платежу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем доведено у спірних правовідносинах відсутність протиправних дій/бездіяльності стосовно відповідача при розгляді його запиту на інформацію.

Підсумовуючи викладене у сукупності, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи та заперечення сторін є несуттєвими, на висновки суду першої інстанції по суті позовних вимог не впливають, не свідчать про неправильне вирішення справи судом першої інстанції.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Рішення суду першої інстанції, з огляду на викладене вище, відповідає вимогам ст.242 КАС України.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак враховуючи положення ч.1 ст.315, ст.316 КАС України колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року у справі № 420/21778/23 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді А.В. Крусян О.О. Димерлій