Справа № 260/5662/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2024-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/5662/23 пров. № А/857/20502/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року в справі № 260/5662/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя в 1-й інстанції Плеханова З.Б.,

час ухвалення рішення 31.10.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд із адміністративним позовом до Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому просив:

Визнати протиправною бездіяльність Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не видачі ОСОБА_1 довідки про перелік та вартість належного йому речового майна, не отриманого на час звільнення з військової служби.

Зобов`язати Закарпатський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки видати ОСОБА_1 довідку про перелік та вартість речового майна, яке підлягало до видачі та не отримане ним на час звільнення з військової служби у відставку та здійснити виплату грошової компенсації вартості за не отримане ним речове майно на час звільнення з військової служби у відставку.

Стягнути Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 150000 гривень відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невидачі ОСОБА_1 довідки про перелік та вартість належного йому речового майна, не отриманого на час звільнення з військової служби.

Зобов`язано Закарпатський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки видати ОСОБА_1 довідку про перелік та вартість речового майна, яке підлягало до видачі та не отримане ним на час звільнення з військової служби у відставку та нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на час звільнення з військової служби у відставку.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що довідка про вартість речового майна видається лише щодо майна, що належить до видачі у відповідності до п.4 Порядку №178. З огляду на те, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації, отже, на момент звільнення з військової служби майно, яке належало до видачі позивачу (у відповідності до п.17, п.19 Інструкції №232) - було відсутнє. Виплата компенсації за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходили військову службу під час мобілізації, чинним законодавством не передбачена. Твердить відповідач, що дана виплата для мобілізованих військовослужбовців також не передбачена кошторисом ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням, в частині позовних вимог у задоволенні яких було відмовлено, позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що моральна шкода, в силу вимог 1173 ЦК України, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, а обов`язок доказування покладається на відповідача. Наголошує про психологічне напруження, розчарування та незручності завдані протиправною поведінкою відповідача.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, з 07.03.2022 року згідно Витягу з Наказу начальника Хустського РТЦК та СП ( по стройовій частині) від 07.03.2022 року №47, ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 на всі види забезпечення на посаду НАЧАЛЬНИКА ВІДДІЛЕННЯ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ Хустського РТЦК та СП.

30.01.2023 року згідно наказу командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_3 " ( по особовому складу) від №61 звільнений у відставку за підпунктом "а" п.2 ч.4 ст.26 ЗУ " Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на військовій службі.

Згідно Витягу з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ( по стройовій частині) від 16.02.2023 № 64 після передачі справ і посади виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, 31 січня 2023 року, ОСОБА_1 звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 із проханням порушити клопотання перед командуванням ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, з подальшою виплатою грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. № 178 " Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно".

Вказаний рапорт отриманий ІНФОРМАЦІЯ_4 31.01.2023 р. за Вх.№552.

Закарпатський ОТЦК та СП листом від 01.02.2023 року №1088/12/346 повідомив позивача, що: "Відповідно до норми №1 військовослужбовці, призвані під час мобілізації . на особливий період. забезпечуються зазначеними предметами (див. норм №1) на період проходження служби.

Згідно норми №57 щодо забезпечення милом ЗСУ- військовозобов`язані, призвані на військову службу за мобілізацією на туалетні потреби, на місяць 1 людину з розрахунку 200 грамів., на миття в лазні - 100 грамів. Згідно до (примітки 2.) мило на миття в лазні видасться військовослужбовцям у разі, коли вони розміщенні в казармі.

Пропоную забезпечити полковника ОСОБА_2 туалетним милом для особистих потреб відповідно до норми 57 в кількості 2,00 кг, за період проходження служби.

Згідно телеграми начальника тилу командування логістики Сухопутних військ Збройних Сил України, відповідно до абзацу дев`ятого пункту 29 розділу розділу V Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 ( зі змінами) при звільненні військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період вони вибувають з майном особистого користування. Речі, які ними не були отримані з будь-яких причин за період служби, під час звільнення не видаються. Інвентарні речі здаються на речовий склад військової частини.

Ураховуючи викладене компенсація за недоотримане речове майно вказаній категорії військовослужбовців не враховується та не виплачується".

Вважаючи протиправними дії відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг в їх сукупності, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.91 № 2011-XII

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Так, пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно з пунктами 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до абзаців першого, третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання, а також, на день виключення зі списків особового складу військової частини, має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Завдання, організація та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці) визначаються Інструкцією про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженою наказом Міністерства оборони України №232 від 29.04.2016, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №767/28897 (далі Інструкція №232).

За приписами абзацу 10 пункту 29 розділу V Інструкції №232 при звільненні військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період вони вибувають з майном особистого користування. Речі, які ними не були отримані з будь-яких причин за період служби, під час звільнення не видаються. Інвентарні речі здаються на речовий склад військової частини.

Відповідно до пункт 16 розділу III Інструкції №232 мобілізовані звільняються в запас у тій формі одягу, що знаходилася в їх особистому користуванні, при цьому предмети речового майна, які не були видані (незалежно від причини), під час звільнення не видаються. За бажанням вони можуть звільнятися в запас у власному цивільному одязі.

У разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються (абзац пункту 29 розділу V Інструкції №232).

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими твердження відповідача, згідно яких на день звільнення будь-яке майно до видачі позивачу не належало, оскільки відповідно до абз. третього пункту 28 розділу ІI Інструкції №232 єдиною категорією військовослужбовців, яким речове майно речове майно, видане у особисте користування видається у власність, є військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, до яких позивач не відносився. Інші категорії військовослужбовців отримують предмети речового майна у користування (носіння).

Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що у позивача відсутнє право на отримання довідки про перелік та вартість речового майна, яке підлягало до видачі та не отримане ним на час звільнення з військової служби у відставку та нарахування та виплату грошової компенсацію вартості за неотримане речове майно на час звільнення з військової служби у відставку.

Суд першої інстанції не звернув на вказані обставини належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

У розвиток цих положень, у постанові від 27 листопада 2019 року в справі № 750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Водночас, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і викликає у людини негативні емоції. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції.

Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Страждання це відчуття фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 150000 гривень позивач пов`язує лише з констатованою судом першої інстанції обставиною визнання протиправною бездіяльності Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невидачі ОСОБА_1 довідки про перелік та вартість належного йому речового майна, не отриманого на час звільнення з військової служби.

У заявах по суті спору, позивач лише стверджує про ймовірну можливість заподіяння йому моральної шкоди, зазначаючи про наявність переживання та душевних страждань.

У розрізі викладеного, колегія суддів констатує, що визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не видачі довідки про перелік та вартість належного позивачу речового майна на звернення позивача, не свідчать про безумовне (автоматичне) спричинення останньому цим моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, § 62, рішення від 12.07.2007).

Однак матеріали справи не містять належних доказів, що підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не довів і суд першої інстанції не встановив, що негативні емоції позивача досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою, водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між душевними та психологічними стражданнями і протиправною бездіяльністю відповідача щодо прийняття відповідного рішення.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України») визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, спричинену такими діями.

Окрім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від вимог про зобов`язання відповідача видати позивачу довідку про перелік та вартість речового майна, яке підлягало до видачі та не отримане ним на час звільнення з військової служби у відставку та нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, а тому і в цій частині оскаржуване судове рішення у справі підлягає скасуванню.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року в справі № 260/5662/23 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 31 січня 2024 року.