Справа № 520/2188/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

з питання повернення позову

01 лютого 2024 року справа № 520/2188/24

Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання прийняття до розгляду позову ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - відповідач, суб`єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, адміністративний орган) про: 1) визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 з невключення ОСОБА_1 до наказу про виплату додаткової грошової винагороди за жовтень 2022 року № 443-агд від 30.10.2022 та з невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» з 07.10.2022 року по 15.10.2022 року; 2) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 внести зміни до наказу № 443-агд від 30.10.2022 про виплату додаткової грошової винагороди військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 , включивши до нього ОСОБА_1 ; 3) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у розмірі до 100000 грн. відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 07.10.2022 року по 15.10.2022 року включно; 4) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, з 07.10.2022 по дату фактичної виплати належних ОСОБА_1 сум, додаткової грошової винагороди у розмірі до 100000 грн. відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 07.10.2022 по 15.10.2022,

встановив:

Позов надійшов до суду 24.01.2024р. з використанням функціоналу Електронного кабінету підсистеми "Електронний суд", і ухвалою суду від 25.01.2024р. був залишений без руху у зв`язку з недоліками в оформленні у вигляді відсутності доказів досудового врегулювання спору у спірних правовідносинах щодо виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення, а саме доказів подання до відповідача відповідної заяви та відмови останнього у виплаті компенсації за наслідками розгляду такого звернення; юридично умотивованої та документально доведеної заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із долученням належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів настання цього наслідку через дію поважної причини.

Дану ухвалу представник позивача отримав 25.01.2024р. в Електронному кабінеті системи "Електронний суд" та 29.01.2024р. подав до суду заяву про усунення недоліків, в обґрунтування якої зазначив, що вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу є похідною, задоволення яких залежить від задоволення основної позовної вимоги про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 з невключення ОСОБА_1 до наказу про виплату додаткової грошової винагороди за жовтень 2022 року № 443-агд від 30.10.2022 та з невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» з 07.10.2022 року по 15.10.2022 року. Зазначене свідчить про те, що жодних доказів звернення до відповідача та результатів розгляду такого звернення не має та не може бути. Стосовну строку звернення до суду зазначив, що виконуючи свій обов`язок з захисту Держави заявник брав безпосередню участь у бойових діях або у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та в періоди зазначених заходів, був поранений при виконанні бойового завдання, тобто є професійним військовослужбовцем, а не юристом та особою, яка обізнана в галузі права, відтак, мав законні сподівання, що відповідачем будуть здійснені всі нарахування та виплати належних йому сум грошового забезпечення, а дізнався про порушення своїх прав, отримавши лист відповідача від 15.01.2024 року на адвокатський запит представника позивача, звернувшись з позовом 24.01.2024р., тобто з дотриманням тримісячного строку.

Стосовно вимоги про нарахування та виплату заявнику компенсацію втрати частини доходу відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 суд зазначає наступне.

Частиною 4 статті 169 КАС України визначено підстави повернення позовної заяви позивачеві, а саме пунктом 4 передбачено, що позовна заява повертається у випадку, якщо позивач не надав доказів звернення до відповідача для досудового врегулювання спору у випадках, в яких законом визначено обов`язковість досудового врегулювання, або на момент звернення позивача із позовом не сплив визначений законом строк для досудового врегулювання спору.

Так, позивач просить, зокрема, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати грошового забезпечення.

Порядок та особливості здійснення компенсації втрати частини доходів врегульовано приписами Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-III.

Згідно статті 7 вказаного Закону відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Аналогічну норму містить пункт 8 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

У постанові від 11 грудня 2020 року у справі №200/10820/19-а Верховний Суд вказав, що з огляду на те, що у цій справі позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, а відповідач не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, то право позивача ще не було порушено суб`єктом владних повноважень і звернення його до суду з цим позовом є передчасним.

Застосовуючи зазначений правовий висновок, а також маючи на меті його уточнити, Верховний Суд у постановах від 09 червня 2021 року по справі №240/186/20 та від 17 листопада 2021 року по справі №460/4188/20 вказав, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Верховний Суд дійшов висновку, що у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати саме з моментом отримання листа-відповіді про відмову у виплаті особі компенсації відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку № 159 пов`язується початок перебігу строку на звернення до суду з позовом про визнання протиправним рішення власника або уповноваженого ним органу (особи) щодо відмови у виплаті відповідної компенсації та зобов`язання останнього її виплатити. Саме відмова у виплаті особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати свідчить про факт ймовірного порушення суб`єктом владних повноважень права особи на отримання такої компенсації та зумовлює виникнення у такої особи права на захист у судовій юрисдикційній формі, а саме у формі звернення з відповідним позовом до адміністративного суду.

У постанові від 04 травня 2022 року по справі № 200/14472/19-а Верховний Суд не знайшов підстав для відступу від зазначеної позиції.

Отже, вказану правову позицію Верховного Суду суд враховує відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України.

Таким чином, законодавцем передбачене обов`язкове досудове врегулювання спору у правовідносинах щодо виплати компенсації втрати частини доходів шляхом подання відповідної заяви до уповноваженого органу, та виключно відмову останнього за наслідком розгляду такого звернення особа може оскаржити у судовому порядку.

Однак позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату відповідної компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Тому позовні вимоги є передчасними.

Таким чином, наявні підстави для повернення позовної заяви в даній частині позовних вимог.

Одночасно суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ч. 8 ст. 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Стосовно строку звернення до адміністративного суду суддя зазначає, що відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином до 19.07.2022 року звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

Однак, 19.07.2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352 (далі - Закон №2352), яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю.

Згідно з п.5 ст.122 КАС України, ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ та з урахуванням ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) і рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) строк заявлення вимог про оплату праці (винагороду за службу) (які виникли з 20.07.2022р.) може бути збільшений до 3 місяців від дати коли особі стало відомо про існування порушеного права.

Відтак, унесенням до Кодексу законів про працю України вказаних змін законодавець, виклавши у новій редакції ч.1 та ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України, увів строки звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати.

При цьому, правова категорія "заробітна плата", правова категорія "оплата праці" та правова категорія "грошове забезпечення" за правовою природою та суттю є ідентичними.

Відтак, на заявлені позивачем вимоги поширюється дія ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ.

Зміст абзацу 1 ч.2 ст.122 КАС України указує на те, що початок перебігу строку звернення до суду пов`язується з днем коли особа дізналась, або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд вважає, що за загальним правилом про існування порушеного права на належну оплату праці заявнику не могло бути невідомо як пізніше від останньої календарної дати кожного конкретного календарного місяця (у межах якого отримувалось грошове забезпечення), так і пізніше від дати звільнення з військової служби (стосовно останнього календарного місяця служби).

Суд зазначає, що найманий публічний працівник має фізичну змогу перевірити правильність та повноту оплати праці за кожен окремий календарний місяць, а настання події звільнення зумовлює у роботодавця виникнення обов"язку проведення оплати праці за останній календарний місяць служби та проведення платежів, пов"язаних саме із звільненням, а не з усією попередньою публічною службою особи.

Подальші події отримання особою консультацій правового характеру від будь-яких осіб (у тому і у межах професійної правничої допомоги адвоката) об"єктивно не здатні змінити дату обізнаності учасника суспільних відносин з фактом порушеного права, позаяк є: 1) суто формуванням власної правової позиції з приводу незгоди із відповідністю закону управлінських волевиявлень суб"єктів владних повноважень у сфері фінансового забезпечення військовослужбовця та 2) початком процедури реального захисту порушеного права (інтересу).

Від дати складання позову в Електронному кабінеті ЄСІТС 24.01.2024р. у межах строку у три місяці знаходяться вимоги до 24.10.2023р.

У цьому контексті також слід звернути увагу на те, що відповідно до п.1 Прикінцевих положень Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 року № 322-VIII, з наступними змінами та доповненнями, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відтак, обмеження щодо застосування строків, визначених ч.2 ст.233 КЗпП України, скасовано.

Таким чином, відлік тримісячного строку для звернення з цим позовом до адміністративного суду почався 19 липня 2022 року і мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, якби не приписи пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року.

Проте, до суду з даним позовом представник позивача звернувся 24.01.2024 року, тобто, пропустивши також і строк, установлений ст.233 КЗпП України.

В контексті питання строків звернення до суду слід також надати правову оцінку щодо дії у часі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Як вже зазначалось вище, у зв`язку із набранням чинності 19.07.2022 року таких змін, до вимог про стягнення оплати праці почали застосовуватись строки звернення за судовим захистом.

Прикінцеві та перехідні положення не містять жодних застережень щодо застосування цього закону, а тому він застосовується за загальними правилами дії у часі, у просторі та на коло осіб.

При цьому, внесення таких змін може вважатись поважною причиною для поновлення строку, оскільки така не залежала від волі позивача.

Проте, із набранням 19.07.2022 року чинності Законом №2352-ІХ частини перша та друга ст.233 КЗпП України діють у новій редакції й, аналізуючи положення цієї статті у часових межах існування її юридичних норм у зіставленні з нормами п.1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, згідно із якими під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, необхідно зазначити таке:

- норми ч.5 ст.122 КАС України є загальними нормами для правовідносин з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, відносно норм іншого закону, які встановлюють інший строк звернення до суду у спорах, що виникають з цих правовідносин (публічної служби);

- стаття 122 КАС України, зокрема ч.5 цієї статті, не містить норм, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебували (перебувають) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці;

- строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення заробітної плати визначений у ст.233 КЗпП України, норми якої є для цих (спірних) правовідносин спеціальними відносно приписів ч.5 ст.122 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату;

- з 19.07.2022 року для звернення до адміністративного суду з таким позовом, як даний, передбачений тримісячний строк (ч.1 ст.233 КЗпП України), відлік якого треба починати з 19.07.2022 року, тобто з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ;

- відтак тримісячний строк для звернення з цим позовом до адміністративного суду завершився 19 жовтня 2022 року, проте на підставі пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України був продовжений до 30 червня 2023 року.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в ухвалах від 07.12.2023 року у справі №990/242/23, від 29.11.2023 року у справі №990/233/23.

Беручи до уваги викладені норми, а також встановлені обставини, суддя вважає, що позивачем в частині зазначених позовних вимог пропущено тримісячний строк звернення до суду, оскільки представник позивача звернувся із даним позовом лише 24.01.2024 року.

Суд вважає, що проходження громадянином військової служби в умовах повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України дійсно здатне призвести до фізичної неможливості вчинення процесуальної дії з подання позову, але виключно у разі наявності об"єктивно нездоланних та непереборних чинників, котрі заважають цьому.

Сама по собі обставина проходження громадянином військової служби не є поважною причиною поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Між тим, у даному конкретному випадку (незважаючи на вимогу суду) доказів проходження заявником військової служби в умовах постійної та безперервної участі у веденні бойових дій, що б дійсно виключало можливість подання позову до суду, заявником до матеріалів позову не приєднано та до заяви від 29.01.2024р. також на додано.

У заяві від 29.01.2024р. представник заявника посилається на те, що військовослужбовець не виключається зі списків особового складу без його згоди до проведення з ним всіх необхідних розрахунків, що нормативно закріплено приписами Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, яке визначено Указом Президента України № 1153/2008 ( абз.3 п.242). Водночас, обов`язок відповідного владного суб`єкта з забезпечення військовослужбовця грошовим забезпеченням у відповідності до вимог законодавства закріплено у Законі №2011-ХІІ, а п.14 Наказу МОУ від 07.06.2018 №260, яким затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам (надалі Порядок), що чинний на час звільнення позивача зі служби, чітко визначає, що грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього. Відтак, при застосуванні абз.3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, яке визначено Указом Президента України № 1153/2008 повинен бути виконаний ланцюг умов, який є наступним: проведення всіх необхідних розрахунків при звільненні у повному обсязі та у відповідності до вимог законодавства згода військовослужбовця виключення зі списків особового складу.

В контексті спірних правовідносин суд звертає увагу, що правила та процедури оплати часу служби військовослужбовців по лінії Міністерства оборони України деталізовані приписами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за №745/32197; далі за текстом - Порядок №260).

Згідно з п.8 Розділу І Порядку №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий.

Суд вважає, що у кореспонденції з положеннями ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ норми п.8 Розділу І Порядку №260 виключають виникнення у суб"єкта владних повноважень обов"язку провести на календарну дату звільнення особи з військової служби усі виплати усі за попередні календарні місяці служби, котрі не пов"язані саме з подією звільнення.

Оскільки у межах спірних правовідносин заявник не подав юридично умотивованої та документально доведеної заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду разом із доказами пропуску строку на звернення до суду з поважних причин, а натомість стверджував про не пропущення строку звернення, та не надав доказів досудового врегулювання спору щодо виплати компенсації, то недоліки в оформленні позову за ч.1 ст.123 та ч.6 ст.161 КАС України слід кваліфікувати у якості невиправленого (неусунутого).

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись ст.ст.8, 18, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, 121-123, 169, 241-243, 248, 256, 295 КАС України, суд,

ухвалив:

1. Твердження представника заявника щодо непропуску строку звернення до суду - визнати неповажними.

2. Вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2024р. у справі №520/2188/24 - визнати невиконаними.

3. Позов - повернути.

4. Роз`яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення.

5. Копію ухвали надіслати заявникові.

6. Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя А.В. Сліденко