Справа № 400/4755/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/4755/23

Перша інстанція: суддя Фульга А. П.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шевчук О. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України про стягнення суддівської винагороди

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (далі ТУ ДСА України в Миколаївській області), Державної судової адміністрації України (далі ДСА України), в якому просив стягнути, з наведених суб`єктів, в солідарному порядку 115 143,60 грн. суддівської винагороди за квітень 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що є суддею Ленінського районного суду м. Миколаєва та йому не виплачена суддівська винагорода за квітень 2023 року, на підставі увільнення від роботи, у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації.

Вважає, що такі дії відповідачів порушують його право на оплату праці та суперечать Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2023 року, ухваленого в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність ТУ ДСА України в Миколаївській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за квітень 2023 року.

Зобов`язав ТУ ДСА України в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за квітень 2023 року.

У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість застосовування до правовідносин стосовно виплати суддівської винагороди будь-яких інших законів та/або підзаконних нормативних актів, у тому числі КЗпП України та Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX.

На думку суду першої інстанції, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування судді на військовій службі не є таким випадком.

Часткове задоволення позову полягає у тому, що суд зобов`язав нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за квітень 2023 року замість її стягнення, оскільки вважав, що такий спосіб поновлення прав відповідає вимогам справедливості та є ефективним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, ТУ ДСА України в Миколаївській області, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник указує, що підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди немає, оскільки наказом Ленінського районного суду м. Миколаєва №12в/к/22 від 19.07.2022 припинено нарахування та виплату середньомісячного заробітку судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , у зв`язку з призовом на військову службу, під час мобілізації, на особливий період.

Позивач процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції ухваленого в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) надає право здійснити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Фактичні обставини справи.

Указом Президента України «Про призначення суддів» №760/2019 від 17.10.2019 ОСОБА_1 призначено суддею Ленінського районного суду міста Миколаєва.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 був мобілізований до лав Збройних Сил України.

Відповідно до наказу Ленінського районного суду міста Миколаєва за №6о/с/г/22 від 01.03.2022, ОСОБА_1 увільнено від виконання посадових обов`язків судді Ленінського районного суду міста Миколаєва на час мобілізації з 01.03.2022, збережено за позивачем місце роботи, посаду і середній заробіток.

Далі, наказом Ленінського районного суду міста Миколаєва №12в/к/22 від 19.07.2022 позивачу припинено нарахування середньомісячного заробітку на час мобілізації відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX та частини 3 статті 119 КЗпП України.

Як стверджує позивач, за квітень 2023 року йому не виплачена суддівська винагорода, у зв`язку з чим, він звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для її задоволення, з огляду на таке.

Згідно статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частин 2-6 статті 135 Закону №1402-VIII визначено складові суддівської винагороди, базовий розмір посадового окладу, регіональні коефіцієнти, розміри та структура щомісячних доплат.

З аналізу частини 2 статті 130 Конституції України та частини 1 статті 135 Закону №1402- VIII вбачається, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 цього Закону, забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення на користь позивача, керувався тим, що Закон №1402-VIII передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди, і перебування судді на військовій службі не є таким випадком. На переконання суду першої інстанції положення частини 3 статті 119 КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Досліджуючи правомірність такого висновку та відповідаючи на питання: чи може суддя одночасно перебувати на військовій службі та зберігати за собою посаду, статус і місце роботи судді, а також отримувати при цьому і суддівську винагороду і грошове забезпечення як військовослужбовця, колегія суддів виходить з такого.

Стаття 10 статті 135 Закону №1402-VIII передбачає, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Випадки, при яких суддя, який не здійснює правосуддя, і отримує лише базовий розмір посадового окладу судді без доплат до посадового окладу, також передбачені цим законом і пов`язані з відстороненням судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора або його заступника (частина 5 стаття 49), внаслідок виявлення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України при проведенні кваліфікаційного оцінювання недостовірної або неповної інформації щодо судді (стаття 86), або в якості дисциплінарного стягнення з обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації.

Статтею 54 вказаного Закону також передбачені випадки, коли суддя тимчасово не здійснює правосуддя, зберігаючи посаду, статус і місце роботи, у зв`язку із відрядженням для роботи в Вищій раді правосуддя чи Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у разі призначення судді членом цих органів, в яких суддя і отримує відповідне грошове забезпечення, а також у випадку відрядження для роботи у Національній школі суддів України чи до Ради суддів України, у випадку обрання судді головою чи заступником голови Ради суддів України, із збереженням розміру суддівської винагороди за основним місцем роботи та встановлених законом доплат.

При цьому, відповідно до частини 7 статті 54 Закону №1402-VIII відрядження на роботу до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, Ради суддів України не вважається сумісництвом.

Таким чином, Законом №1402-VIII визначені випадки, при яких суддя може не здійснювати правосуддя, зберігаючи при цьому посаду, статус і місце роботи, та може отримувати встановлену йому суддівську винагороду за основним місцем роботи як зі встановленими законом доплатами, так і без них.

Але даний Закон не передбачає можливості проходження суддею військової служби зі збереженням для такого судді посади, місця роботи та суддівської винагороди.

Як згадувалося вище, наказом голови Ленінського районного суду міста Миколаєва №6о/с/г/22 від 01.03.2022 позивача увільнено від виконання посадових обов`язків з 01.03.2022 у зв`язку з прийняттям на військову службу із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку, відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України.

Станом на час прийняття позивача на військову службу частина 3 статті 119 КЗпП України передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Верховною Радою України 01.07.2022 прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, яким, зокрема, внесені зміни в частину 3 статті 119 КЗпП України: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Відповідно, з 19.07.2022 частина 3 статті 119 КЗпП України діє в наступній редакції:

«За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Саме такі зміни стали підставою для винесення наказу голови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.07.2022 №12в/к/22, яким позивачу припинено нарахування середнього заробітку на час мобілізації відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX та частини 3 статті 119 КЗпП України.

З наведеного слідує, що єдиним законодавчим актом, який надав позивачу можливість не здійснювати правосуддя та проходити військову службу, зберігаючи за собою посаду судді, місце роботи в Ленінському районному суді м. Миколаєва, а до 19.07.2022 ще й отримувати суддівську винагороду, є КЗпП України, а саме: положення частини 3 статті 119 цього кодексу.

Відповідно, спірні правовідносини в частині дотримання прав позивача на збереження за ним посади, статусу і місця роботи судді на час проходження військової служби, а також права на отримання грошового забезпечення під час проходження військової служби, врегульовані частиною 3 статті 119 КЗпП України.

Таким чином, саме на підставі частини 3 статті 119 КЗпП України позивач, проходячи військову службу, зберігає за собою посаду, статус і місце роботи судді Ленінського районного суду м. Миколаєва, і саме на підставі цієї норми позивач з 01.03.2022 і до 19.07.2022 отримував суддівську винагороду наряду із грошовим забезпеченням як військовослужбовець.

З наведених підстав, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення частини 3 статті 119 КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, адже саме ці законодавчі положення надають позивачу можливість проходити військову службу, зберігаючи за собою посаду, статус і місце роботи судді.

Також колегія суддів зазначає, що незастосування до суддів, які проходять військову службу під час мобілізації, на особливий період, положень частини 3 статті 119 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, з наданням таким суддям права на отримання і суддівської винагороди і грошового забезпечення, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», буде суперечити принципу рівності та справедливості по відношенню до інших осіб, які залишили своє місце роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, і з 19.07.2022 мають право лише на отримання грошового забезпечення як військовослужбовці.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що Закон №1402-VIII не передбачає можливості одночасного отримання суддею, який не здійснює правосуддя, і суддівської винагороди, і оплати на новому місці роботи, до якого відряджений суддя.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає правомірним невиплату позивачу суддівської винагороди за квітень 2023 року.

Окрім того, згідно частини 4 статті 148 Закону №1402-VIII функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до статті 149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Питання щодо формування кошторисів і щомісячних розписів видатків, зокрема видатків на виплату суддям суддівської винагороди, вирішується не самостійно територіальними органами Державної судової адміністрації України, а останні здійснюють фінансування судів щодо указаних виплат на підставі відповідних наказів голів судів, якими з дотриманням вимог закону визначається розмір суддівської винагороди, яка підлягає сплаті судді відповідного суду.

Тобто, не виплачуючи позивачу суддівської винагороди за квітень 2023 року, ДСА керувалось наказом Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.07.2022 №12в/к/22 «Про припинення виплати середньомісячного заробітку ОСОБА_1 », який був прийнятий на підставі вказаних вище змін, внесених у статтю 119 КЗпП України з 19.07.2022.

Вищезазначений наказ Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.07.2022 №12в/к/22 є чинним, не оскаржений в установленому законом порядку, а тому підлягає виконанню.

Чинність підстави для ненарахування та невиплати позивачу суддівської винагороди з 19.07.2022 наказу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.07.2022 №12в/к/22, свідчить про відсутність у цьому спорі протиправної бездіяльності відповідачів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 23.11.2023 (справа №340/5033/22), правовий висновок якого має бути врахований при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Окрім того, в постанові від 30.11.2023 у справі №340/5054/22 Верховний Суд зазначив, що вже сформував правовий висновок у подібних правовідносинах щодо застосування положень статей 130 Конституції України, статті 135 Закону № 1402-VIII, Закону № 2352-ІХ, яким внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, який викладено у постанові від 23.11.2023 у справі № 340/5033/22. При цьому наголосив, що висновки, у справі № 340/5033/22 є релевантними до обставин цієї справи, а відтак колегія суддів не бачить підстав для відступу від них.

Пункт 4 частини 1 статті 317 КАС України передбачає, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що у межах даної справи суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що виразилось у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Підстав для розподілу судових витрат немає.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглянуто рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2023 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України про стягнення суддівської винагороди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 29.01.2024.