Справа № 520/10047/23
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 р. Справа № 520/10047/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, повний текст складено 17.08.23 у справі № 520/10047/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі за текстом також відповідачі), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 2000-0309-8/67462 від 11.10.2022 щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 з 03.10.2022;

- визнати протиправним та скасувати рішення № 58 від 04.01.2023 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення № 58 від 17.02.2023 Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити з 03.10.2022 ОСОБА_1 пенсію в разі втрати годувальника та виплатити заборгованість з пенсії, що утворилася з 03.10.2022, з урахуванням раніше сплачених сум.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення № 58 від 04.01.2023 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано рішення № 58 від 17.02.2023 Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.12.2022 щодо проведення перерахунку пенсії (перехід з пенсії по інвалідності на пенсію в разі втрати годувальника) з урахуванням висновків суду у цій справі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, з висновками, які не відповідають обставинам справи. Наводить обставини справи, зазначає про їх неврахування судом першої інстанції. Звертає увагу, що підстави для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на час розгляду заяви позивача від 29.12.2022 були відсутні.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 , громадянка України, є внутрішньо переміщеною особою у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації.

У позовній заяві позивачем указано, що вона фактично проживає у м. Полтава, Полтавського району, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19.09.2022 за № 1603-.

Також позивачем указано, що з 25.11.2020 їй встановлена ІІІ група інвалідності до 01.12.2022 відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 737093 від 25.11.2020, та вона перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області як отримувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за № 1058-IV.

З 01.12.2022 ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності на безтерміновій основі відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 096884 від 18.01.2023 та позивач отримує пенсію по інвалідності, яка призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за № 1058-IV.

З 18.06.1999 позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 18.06.1999, з яким мала спільне зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом позивача та паспортом її померлого чоловіка і довідкою від 25.11.2022, що засвідчує, що позивач та її чоловік проживали (були зареєстровані) разом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 09.09.2022.

Після смерті чоловіка ОСОБА_1 не перебувала та не перебуває у повторному шлюбі.

Водночас до смерті ОСОБА_2 був інвалідом війни ІІІ групи, з причини - «травма, отримана при виконанні обов`язків військової служби» з 06.03.2006 довічно, відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 2-28 СМ № 0053138 та перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області, а після початку антитерористичної операції в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, і отримував пенсію по інвалідності, відповідно до ст. 18, 19, 20 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

ОСОБА_1 03.10.2022 звернулася до сектору обслуговування військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, сервісного центру Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про призначення пенсії в разі втрати годувальника за померлого чоловіка, пенсіонера інваліда війни ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З наявної в матеріалах справи копії розписки-повідомлення вбачається, що разом із вказаною заявою позивачем подано копії паспорту, коду, свідоцтва про одруження, пенсійного посвідчення, довідки МСЕК, свідоцтва про смерть, довідку ВПО, картку реквізитів банку.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 04.10.2022 за № 1600-0203-9/52709 заяву, подану ОСОБА_1 , та додані до неї документи для призначення пенсії по втраті годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 , який отримував пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Листом Відділу з питань призначення та перерахунку пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 2000-0309-8/67462 від 11.10.2022, який позивачем отримано 10.11.2022 з поштової скриньки, позивача повідомлено про розгляд її заяви щодо призначення пенсії в разі втрати годувальника, передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», за результатами чого прийнято рішення.

Так, з наявної в матеріалах справи копії рішення про розгляд заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії в разі втрати годувальника, передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», вбачається, що із посиланням на положення ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 за № 3-1, та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за № 22-1, вказано, що оскільки в наданих документах відсутня довідка уповноважених органів з місця проживання або рішення суду про перебування на утриманні, а також відсутній оригінал виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією, підстави для призначення пенсії в разі втрати годувальника відсутні.

У позовній заяві позивачем указано, що 07.12.2022 вона звернулась із заявою (скаргою) до Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області щодо виписки з акта огляду МСЕК, адже відповідно до абзацу 3 пункту 24 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317, забороняється видавати особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності та відповідно до п. 5 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 157-1/о «Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України 30.07.2012 за № 577, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 5 вересня 2012 року за № 1509/21821, виписка з акту огляду медико-соціальною експертною комісією надсилається за місцем призначення пенсії чи місцезнаходженням пенсійної справи.

На вказану заяву (скаргу) позивач отримала відповідь від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 11.01.2023 за № 611-22558/П-03/8-2000/23, в якій повідомлялось, що виписка з акту огляду МСЕК до довідки серії 12 ААБ №737093 надійшла до них 01.12.2020 за вхід. № 11023/15. Також позивача повідомлено про обставини того, що для вирішення питання щодо призначення їй пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», потрібно надати довідку уповноважених органів з місця проживання про перебування членів сім`ї на утриманні померлого (загиблого) годувальника або рішення суду про перебування на утриманні.

У позовній заяві позивачем указано, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області є протиправною, оскільки факт того, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстроване спільне місце проживання: АДРЕСА_1 , підтверджується паспортом позивача та паспортом її померлого чоловіка, пенсійною справою ОСОБА_2 , пенсійною справою ОСОБА_1 . Відтак рішення № 2000-0309-8/67462 від 11.10.2022, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, є протиправним та незаконним, а відповідач порушив права ОСОБА_1 на призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 за № 2262-ХІІ.

Відтак зазначене рішення відповідача, на переконання позивача, є таким, що підлягає скасуванню.

Також під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 , як дружина померлого, відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 за № 3-1, повторно через вебпортал подала заяву про призначення/перерахунок пенсії від 29.12.2022, додавши до даної заяви: паспорт громадянина України ОСОБА_1 ; РНОКПП ОСОБА_1 ; свідоцтво про одруження; пенсійне посвідчення ОСОБА_1 ; довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 737093 від 25.11.2020; свідоцтво про смерть ОСОБА_2 ; довідку від 25.11.2022, яка засвідчує, що позивач проживала (була зареєстрована) разом з померлим годувальником; довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19.09.2022 за № 0347; довідку серії 2-28 СМ № 0053138 від 07.03.2006 ОСОБА_2 ; паспорт громадянина України ОСОБА_2 ; РНОКПП ОСОБА_2 ; пенсійне посвідчення ОСОБА_2 ; посвідчення інваліда війни ОСОБА_2 ; інформаційний лист щодо довідки від 25.11.2022, яка засвідчує спільне проживання/реєстрацію; інформаційний лист щодо виписки з акта огляду комісії; картку реквізитів для проведення операції поповнення поточного рахунку.

Після реєстрації звернення (заяви) ОСОБА_1 така розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області.

Рішенням Відділу перерахунків пенсій № 2 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 04.01.2023 за № 58 ОСОБА_1 відмовлено в переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Зі змісту вказаного рішення від 04.01.2023 за № 58 вбачається, що із посиланням на положення ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що згідно з довідкою МСЕК серії 12ААБ №737093 заявниця визнана інвалідом ІІІ групи загального захворювання з 25.11.2020 по 01.12.2022 з терміном переогляду 25.11.2022. При цьому вказано, що на дату звернення, 29.12.2022, ОСОБА_1 , 1963 року народження, не досягла необхідного пенсійного віку (вік заявниці 53 роки), та не визнана особою з інвалідністю, а відтак відсутні правові підстави для проведення перерахунку пенсії - перехід на пенсію в разі втрати годувальника ОСОБА_1 .

З огляду на вказане позивач втретє відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 за № 3-1, через вебпортал подала заяву про призначення/перерахунок пенсії від 10.02.2023, додавши до заяви: паспорт громадянина України ОСОБА_1 ; РНОКПП ОСОБА_1 ; свідоцтво про одруження; довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 096884 від 18.01.2023; свідоцтво про смерть ОСОБА_2 ; довідку від 25.11.2022, яка засвідчує, що позивач проживала (була зареєстрована) разом з померлим годувальником; довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19.09.2022 за № 0347; довідку серії 2-28 СМ № 0053138 від 07.03.2006 ОСОБА_2 ; паспорт громадянина України ОСОБА_2 ; РНОКПП ОСОБА_2 ; пенсійне посвідчення ОСОБА_2 ; посвідчення інваліда війни ОСОБА_2 ; інформаційний лист щодо довідки від 25.11.2022, яка засвідчує спільне проживання/реєстрацію; картку реквізитів для проведення операції поповнення поточного рахунку.

Рішенням Відділу перерахунків пенсій № 2 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 58 від 17.02.2023 позивачу відмовлено в переході на пенсію по втраті годувальника.

Так, з наявної в матеріалах справи копії рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 58 від 17.02.2023 вбачається, що із посиланням на пп. 9 п. 2.3 розділу ІІ Порядку № 22-1 вказано, що до заяви «про перехід на пенсію по втраті годувальника» ОСОБА_1 додала довідку від 25.11.2022 про підтвердження факту спільного проживання з померлим годувальником ОСОБА_3 , видану адміністрацією самопроголошеної так званої Луганської народної республіки, що суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014, яким передбачено, що будь - які органи, їх посадові особи та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Згідно з ч. 3 ст. 9 цього Закону будь-який акт, (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Крім того, вказано, що заявницею надано довідку МСЕК серії 2-28 CM № 0053138 про визнання ОСОБА_2 інвалідом ІІІ групи з 06.03.2006 довічно із зазначеною причиною інвалідності - «травма отримана при виконанні обов`язків військової служби» та посвідчення інваліда війни серії НОМЕР_3 від 24.05.2006. Інших документів, які б визначали право на призначення пенсії годувальника, не надано. Згідно з п. 2.2 розділу ІІ Порядку при призначенні пенсії годувальнику по інвалідності як військовослужбовцю строкової служби щодо ОСОБА_2 мала бути подана довідка військового комісаріату про проходження військової служби із зазначенням дати призову, дати і підстави звільнення з військової служби. Враховуючи зазначене та у зв`язку з відсутністю необхідних документів, відповідачем прийнято рішення відмовити позивачу в переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивачем у позовній заяві вказано, що зазначені документи, які протиправно вимагають відповідачі, знаходяться в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_2 та відповідно ОСОБА_1 . Також позивачем наголошено на обставинах того, що доводи, наведені в рішенні № 58 від 17.02.2023 щодо поданої довідки від 25.11.2022 про підтвердження факту спільного проживання з померлим годувальником ОСОБА_2 , виданої адміністрацією самопроголошеної так званої Луганської народної республіки, яка є недійсною і не створює правових наслідків, є порушенням конституційних прав позивача на призначення пенсії в разі втрати годувальника і інформація паспорту громадянина України щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повністю підтверджує факт спільного проживання. Окрім того, зазначає, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають так звані «Намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Вважаючи свої права порушеними рішенням пенсійних органів, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі при прийнятті оскаржуваних рішень діяли не у спосіб, що визначений законом, а тому визнав протиправними та скасував рішення № 58 від 04.01.2023 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, рішення № 58 від 17.02.2023 Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 .

Разом з тим, посилаючись на висновки суду стосовно нездійснення Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області належного розгляду заяви позивача, суд першої інстанції зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.12.2022 щодо проведення перерахунку пенсії (перехід з пенсії по інвалідності на пенсію в разі втрати годувальника) з урахуванням висновків суду у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон № 1058-IV) відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 10 Закону № 1058-IV передбачено право вибору пенсійних виплат - особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника визначено у статті 36 Закону № 1058-IV, за змістом якої пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ (далі Закон № 2262-ХІІ) пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону № 2262-XII право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону № 2262-XII непрацездатними членами сім`ї вважаються:

а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків;

б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", або є особами з інвалідністю;

в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб, військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону або якщо вони є особами з інвалідністю.

Відповідне зниження пенсійного віку жінкам, установлене абзацом першим цього пункту, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року;

г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати;

д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Частиною 5 статті 30 Закону № 2262-XII визначено, що дружина (чоловік) годувальника, померлого внаслідок причин, зазначених у пункті "а" статті 20 цього Закону, має право на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до пункту "д" частини 4 цієї статті незалежно від того, працює (проходить військову службу) вона (він) чи ні.

Також ст. 31 Закону № 2262-XII передбачено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Згідно з ст. 40 Закону № 2262-XII пенсія в разі втрати годувальника встановлюється на весь період, протягом якого член сім`ї померлого вважається непрацездатним (стаття 30), а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", - довічно.

При цьому ст. 41 Закону № 2262-XII передбачено, що пенсія в разі втрати годувальника призначається кожному непрацездатному члену сім`ї, який має право на таку пенсію.

Також ст. 45 Закону № 2262-XII передбачено, що сім`ям пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, пенсії в разі втрати годувальника обчислюються з того ж грошового забезпечення (заробітку), з якого було обчислено пенсію годувальникові.

З аналізу вищезазначених норм слід дійти висновку, що Закон № 1058-IV і Закон № 2262-XII передбачають такий вид пенсії як пенсія у зв`язку з втратою годувальника, але умови призначення та розміри таких пенсій є різними.

Водночас за обома цими Законами право на отримання пенсії такого виду мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, зокрема один з подружжя.

У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Закону № 2262-XII та Закону № 1058-IV призначається одна пенсія за її вибором.

Судом установлено, що позивач є членом сім`ї (дружиною) померлого годувальника ОСОБА_2 , який отримував у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області, а після початку антитерористичної операції у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області пенсію по інвалідності, як особа з інвалідністю ІІІ групи, що настала внаслідок травми, отриманої при виконанні обов`язків військової служби, призначену за ст. 18, 19, 20 Закону № 2262-XII.

При цьому на момент смерті ОСОБА_2 30.03.2022 позивач, яка перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області як отримувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV, як вона зазначає, перебувала на його утриманні, а пенсія ОСОБА_2 була постійним і основним джерелом засобів до існування сім`ї.

ОСОБА_1 після смерті чоловіка не взяла повторний шлюб, доказів протилежного матеріали справи не містять.

За матеріалами справи після смерті чоловіка, ОСОБА_2 , позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою від 03.10.2022 про переведення її з пенсії за віком на пенсію в разі втрати годувальника за померлого ОСОБА_2 , який отримував пенсію за Законом № 2262-XII.

Вказану заяву позивача було перенаправлено до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яке рішенням, направленим на адресу позивача листом № 2000-0309-8/67462 від 11.10.2022, відмовило у задоволенні вказаної заяви позивача з підстав відсутності довідки уповноважених органів з місця проживання або рішення суду про перебування на утриманні, а також відсутності оригіналу виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією.

Так, відповідно до п. 2.11 Порядку № 22-1 за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Надаючи оцінку вказаному, суд першої інстанції зазначив, що м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області перебуває на окупованій території досить тривалий час, що також підтверджується і позивачем, яка, як свідчить зміст позовної заяви, була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа в Харківській області та в подальшому в Полтавській області.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, направлене на адресу позивача листом № 2000-0309-8/67462 від 11.10.2022, є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

В той же час під час розгляду справи встановлено, що позивач повторно, 29.12.2022, звернулась до пенсійного органу із аналогічною заявою про переведення її на пенсію в разі втрати годувальника, розгляд якої здійснено Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області шляхом прийняття рішення № 58 від 04.01.2023.

До вказаної заяви позивач додала довідку від 25.11.2022, яка засвідчує, що позивач проживала (була зареєстрована) разом із померлим годувальником.

Зі змісту рішення № 58 від 04.01.2023 убачається, що при розгляді заяви позивача відповідач керувався нормами Закону № 1058-IV, а не Закону № 2262-ХІІ, отримувачем пенсії на підставі якого був померлий чоловік позивача. Водночас відповідачем у вказаному рішенні зазначено, що довідка МСЕК серії 12ААБ № 737093 свідчить про визнання позивача інвалідом ІІІ групи загального захворювання з 25.11.2020 по 01.12.2022, тобто станом на час звернення останньої, що відбулось 29.12.2022, ОСОБА_1 , 1963 року народження, не досягла необхідного пенсійного віку (вік заявниці 53 роки), та не визнана особою з інвалідністю.

Колегія суддів зазначає, що Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року, № 875-XII (далі - Закон № 875-XII) визначаються основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Згідно з приписами ст. 3 Закону № 875-XII інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських об`єднань осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 875-XII діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у: виявленні, усуненні перепон і бар`єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об`єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об`єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв`язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту; охороні здоров`я; соціальному захисті; забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації осіб з інвалідністю; наданні пристосованого житла; сприянні громадській діяльності.

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 4 Закону № 875-XII соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Пільги особам з інвалідністю надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію "дитина з інвалідністю" (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату). Порядок оформлення та видачі відповідних посвідчень іноземцям, які відповідно до закону мають право на пільги, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

За приписами ст. 36 Закону № 875-ХІІ матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення осіб з інвалідністю здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомог, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11.03.2020 за № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", якою установлено на усій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року, № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 22 червня 2020 р. із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. за № 211.

У рішенні Ради національної безпеки і оборони України від 13.03.2020 "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", введеному в дію Указом Президента України від 13.03.2020, № 87 встановлено, що епідемічна ситуація в Україні у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, набула надзвичайно загрозливого характеру.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020 за № 530-ІХ, серед інших заходів передбачено адміністративну та кримінальну відповідальність за порушення карантину, правил та норм, встановлених для запобігання епідемічним та іншим інфекційним захворюванням і боротьби з ними.

Відповідно до положень ст. 4 Закону України "Про Основи законодавства України про охорону здоров`я" основними принципами охорони здоров`я в Україні є, зокрема, гуманістична спрямованість, забезпечення пріоритету загальнолюдських цінностей над класовими, національними, груповими або індивідуальними інтересами.

Згідно з приписами ст. 5 Закону України "Про Основи законодавства України про охорону здоров`я" охорона здоров`я - загальний обов`язок суспільства та держави. Державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Пунктом 31 ст. 18 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю" установлено, що визначені частиною першою статті 5 цього Закону строки звернення за допомогою продовжуються на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (CОVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, та один місяць після дати його завершення.

У разі пропуску в період здійснення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (CОVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, строку переогляду особою з інвалідністю виплата державної соціальної допомоги не зупиняється до закінчення терміну дії зазначених заходів з подальшим проведенням перерахунку розміру виплаченої державної соціальної допомоги на підставі заяви та результатів переогляду особи з інвалідністю".

Також Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 за № 540-ІХ у п. 19 визначено, що Розділ XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (належить доповнити пунктом 146 такого змісту: "146. У разі пропуску в період здійснення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, строку повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю виплата пенсії по інвалідності не зупиняється до закінчення терміну дії зазначених заходів з подальшим проведенням перерахунку розміру виплаченої пенсії на підставі заяви та результатів переогляду особи з інвалідністю".

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року, № 1423 Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 р. № 1236 дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.

Також Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжено відповідними указами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2022 за № 390 Про внесення до деяких постанов Кабінету Міністрів України змін щодо строку повторного огляду осіб з інвалідністю та продовження строку дії деяких медичних документів в умовах воєнного стану Постанову Кабінету Міністрів України від 08.03.2022 р., № 225 Деякі питання порядку проведення медико-соціальної експертизи на період дії воєнного стану на території України доповнено пунктом 3 наступного змісту: Повторний огляд, строк якого припав на період дії воєнного стану на території України, переноситься на строк після припинення або скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців після його припинення або скасування за умови неможливості направлення:

осіб з інвалідністю та осіб, яким встановлено ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках), лікарсько-консультативною комісією на медико-соціальну експертизу відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317;

дітей з інвалідністю лікарем до лікарсько-консультативної комісії відповідно до Порядку встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 р. № 917 (Офіційний вісник України, 2013 р., № 100, ст. 3666).

При цьому інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) продовжується до останнього числа шостого місяця після припинення або скасування періоду дії воєнного стану, якщо раніше не буде проведено повторний огляд.

У разі коли в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю встановлений строк повторного огляду, що припав на період дії воєнного стану на території України, та в особи з інвалідністю відсутня можливість пройти медико-соціальну експертну комісію, а в дитини з інвалідністю - лікарсько-консультативну комісію закладу охорони здоров`я, їх індивідуальна програма реабілітації продовжується до останнього числа шостого місяця після припинення або скасування періоду дії воєнного стану, якщо раніше не буде проведено повторний огляд і не отримано відповідну індивідуальну програму реабілітації.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачу згідно з копією довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААБ № 737093 встановлено 3 групу інвалідності з 25.11.2020 до 01.12.2022, чергова дата переогляду встановлена на 25.11.2022.

Тобто станом на визначену чергову дату переогляду позивача в Україні було запроваджено карантинні заходи та режим воєнного стану.

Враховуючи викладене висновок суду першої інстанції про те, що оскільки станом на визначену позивачу дату переогляду діяли карантинні заходи та одночасно режим воєнного стану, строк дії статусу особи з інвалідністю ІІІ групи є продовженим на період до закінчення дії вказаних режимів, є обґрунтованим і законним.

Відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення № 58 від 04.01.2023 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо посилання скаржника на те, що на час звернення позивача із заявою від 29.12.2022 рішення для продовження виплати пенсії по інвалідності у період дії карантинних заходів пенсійним органом не приймалось, колегія суддів зазначає, що таке не було підставою для відмови позивачу в переведенні на пенсію по втраті годувальника, оформленої рішенням № 58 від 04.01.2023.

Відповідачем відмовлено у переході на інший вид пенсії позивачу саме з тих підстав, що станом на час звернення останньої, яке відбулось 29.12.2022, ОСОБА_1 , 1963 року народження, не досягла необхідного пенсійного віку (вік заявниці 53 роки), та не визнана особою з інвалідністю.

Посилання відповідача в обґрунтування апеляційної скарги на те, що позивачем подано заяву із зазначенням «перехід на інший вид пенсії», проте не відображено перехід на пенсію за іншим Законом, колегія суддів не бере до уваги, оскільки за приписами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок 22-1), при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії, з`ясовує наявність у заявника особливого (особливих) статусу (статусів), повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів.

Відтак саме Пенсійний фонд та його органи повинні забезпечити умови, за яких особа буде обізнана з умовами призначення різних пенсій і може робити усвідомлений вибір. Належне виконання цього обов`язку передбачає надання інформації про умови призначення усіх видів пенсії, на які заявник має право.

Згідно з частиною п`ятою ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, вона має право звернутися до суду та просити про їх захист у спосіб, передбачений у ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, спираючись на ч. 2 ст. 245 КАС.

Водночас у частинах 3 та 5 ст. 245 КАС установлено спеціальні способи захисту порушених прав, які застосовуються за наявності певних обставин, індивідуально в кожному окремому випадку. Зокрема, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень учинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, по захист яких він звернувся до суду.

З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини справи та висновки суду стосовно нездійснення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Львівській області належного розгляду заяви позивача, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області слід зобов`язати повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.12.2022 щодо проведення перерахунку пенсії (перехід з пенсії по інвалідності на пенсію в разі втрати годувальника) з урахуванням висновків суду у цій справі.

Стосовно висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення № 58 від 17.02.2023 щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 , прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, колегія суддів зазначає таке.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач 10.02.2023 також зверталася до пенсійного органу заявою про переведення її на пенсію в разі втрати годувальника, розгляд якої здійснено Головним управлінням Пенсійного фонду України у Закарпатської області шляхом прийняття рішення № 58 від 17.02.2023.

Позивач до вказаної заяви додала довідку від 25.11.2022, яка засвідчує, що позивач проживала (була зареєстрована) разом із померлим годувальником та довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 096884 від 18.01.2023, згідно з якою позивачу встановлена ІІ група інвалідності з 01.12.2022 безтерміново.

Зі змісту рішення № 58 від 17.02.2023 убачається, що при розгляді заяви позивача відповідач керувався нормами Закону № 1058-IV, а не Закону № 2262-ХІІ, отримувачем пенсії на підставі якого був померлий чоловік позивача. Водночас відповідачем у вказаному рішенні зазначено, що подана довідка від 25.11.2022 про підтвердження факту спільного проживання з померлим годувальником ОСОБА_2 видана адміністрацією самопроголошеної так званої Луганської народної республіки, що суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014. Крім того, представником відповідача вказано, що заявницею надано довідку МСЕК серії 2-28 CM № 0053138 про визнання ОСОБА_2 інвалідом ІІІ групи з 06.03.2006 довічно із зазначеною причиною інвалідності - «травма отримана при виконанні обов`язків військової служби» та посвідчення інваліда війни серії НОМЕР_3 від 24.05.2006, але інших документів, які б визначали право на призначення пенсії годувальника, не надано, зокрема, довідки військового комісаріату про проходження військової служби із зазначенням дати призову, дати і підстави звільнення з військової служби.

Так, відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті є недійсним та не створює правових наслідків.

При цьому колегія суддів зауважує, що позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через захоплення незаконними озброєними формуваннями території Луганської області.

У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 грудня 1996 року «Лоізіду проти Туреччини» дійшов такого висновку: «Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території».

Верховний Суд раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 02 жовтня 2018 року (справа № 569/14531/16-а) проаналізував положення статті 19 Конституції України, статей 3, 4, 9, 17, 18 Закону № 1207-VІІ, у розрізі міжнародних принципів, закладених у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії", в якому у 1971 році Міжнародний суд Організацій Об`єднаних Націй (далі - ООН) зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів", у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Лоізіду проти Туреччини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) згідно з якими: "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про можливість застосування названих загальних принципів ("Намібійських винятків"), сформульованих в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово не контрольованій владою території України, як доказів, оскільки неприйняття їх призведе до порушень і обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення в належному розмірі.

У виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей, повідомлених позивачем, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість посилання відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, на обставини неможливості врахування поданої позивачем довідки від 25.11.2022.

Однак така довідка не може було достатнім доказом перебування позивача на утриманні у померлого чоловіка.

Так, у позовній заяві позивач послалась на обставини того, що станом на час звернення до відповідачів із заявами про переведення на пенсію в разі втрати годувальника вона зареєстрована як внутрішньо переміщена особа в Харківській області та в подальшому в Полтавській області, що також підтверджується і довідкою від 19.09.2022 за № 1603- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Вказане не співпадає із відомостями, наведеними у довідці від 25.11.2022, оскільки така містить в собі зазначення про те, що ОСОБА_1 станом на день смерті ОСОБА_2 , тобто 30.03.2022, спільно проживала (була зареєстрована) разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, вказана довідка видана позивачу 25.11.2022 так званою Луганською народною республікою у період дії в Україні воєнного стану.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатської області при прийнятті рішення № 58 від 17.02.2023 не здійснило належної оцінки поданої позивачем заяви та доданих до останньої доказів, у зв`язку з чим таке підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Доводи та аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків судів першої інстанції і свідчать про незгоду Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи.

При цьому стосовно доводів апеляційної скарги щодо висновків суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування рішення № 58 від 17.02.2023 Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що такі стосуються прав та обов`язків Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, яке з апеляційною скаргою на рішення Харківського окружного адміністративного суду у цій справі не зверталось.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023 у справі № 520/10047/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова О.В. Присяжнюк