Справа № 480/1234/23
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2024-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 р.Справа № 480/1234/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,

Суддів: Бегунца А.О. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Реброва А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.05.2023, головуючий суддя І інстанції: Савицька Н.В., вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 24.05.23 по справі № 480/1234/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з безпеки на транспорті

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання виконати певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з безпеки на транспорті, що виявилась у невиданні наказу про надання ОСОБА_1 з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»;

- зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті видати наказ про надання ОСОБА_1 з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про протиправну бездіяльність відповідача, яка полягала у невиданні наказу про надання ОСОБА_1 з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у її заяві, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.05.2023 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної служби України з безпеки на транспорті, що виявилась у невиданні наказу про надання ОСОБА_1 з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч.4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Зобов`язано Державну службу України з безпеки на транспорті вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» згідно її заяви від 21.11.2022, з урахуванням висновків суду у даній справі.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в цій частині, та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 07.12.2020 проходить публічну службу у Державній службі України з безпеки на транспорті на посаді провідного спеціаліста відділу роботи з персоналом територіальних органів Департаменту роботи з персоналом.

У період з березня 2022 року до 29.11.2022 позивач перебувала у різних видах відпусток.

21.11.2022 позивач звернулась до Державної служби України з безпеки на транспорті з заявою про надання їй з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

До заяви про надання відпустки позивачем надано копію виду на тимчасове проживання у Федеративній Республіці Німеччина, виданого позивачу на підтвердження наявності певного правового статусу.

У період з 21.11.2022 по 30.11.2022 відповідач не видав наказу про надання відпустки, та не повідомив, позивача про будь-яке прийняте рішення, не запитував жодних документів.

30.11.2022 на запитання позивача стосовно надання відпустки, що звернене до співробітника кадрової служби, остання повідомила позивачу, що вона має протягом двох годин знайти можливість зробити переклад документа, долученого до заяви та надати його відповідачу.

12.12.2022 у відповідь на запит позивача відповідач повідомив її про те, що 23.11.2022 був підготовлений проект наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати, але 30.11.2022 такий проект був повернутий з узгодження у зв`язку з відсутністю перекладу та апостилю документів, що були надіслані разом із заявою про надання відпустки.

Після отримання вказаної відповіді позивач намагалася вирішити спір з приводу надання їй відпустки шляхом звернення до Національного агенства з питань державної служби та Державної служби України з питань праці. Звернення позивача вказаними органами були скеровані до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці.

04.01.2023 Центральним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці позивача у відповідь на вказані звернення повідомлено про те, що станом на даний час органами Держпраці не здійснюються планові та позапланові заходи державного нагляду (контролю).

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо невидання наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, порушує право позивача, гарантоване ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх часткової обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 15.03.2022 №2136-ІХ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (надалі - Закон №2136-ІХ, у редакції на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону №2136-ІХ, у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону №2136-ІХ, у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Тобто, працівник має право на надання йому відпустки без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, і цьому праву кореспондується обов`язок роботодавця надати таку відпустку.

При цьому зі змісту вказаної норми №2136-ІХ вбачається, що такий вид відпустки надається лише працівнику, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, а відтак, саме працівник має підтвердити той факт, що він "виїхав за межі території України" або "набув статусу внутрішньо переміщеної особи" .

Законом №2136-ІХ та іншими нормативно-правовими актами не визначено перелік документів, які має надати працівник на підтвердження свого виїзду за межі території України та набуття статусу внутрішньо переміщеної особи та вимоги до таких документів.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем разом з заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном 80 календарних днів з 30.11.2022 відповідачу надано фото документу, виданого іноземною мовою.

У зв`язку із поверненням на доопрацювання проекту наказу про надання відпустки позивачеві, 30.11.2022 засобами телекомунікаційного зв`язку ОСОБА_1 було поінформовано про необхідність офіційного перекладу поданих документів, з огляду на неможливість самостійного встановлення роботодавцем їх дійсного змісту.

Тобто, фактично відповідачем наказ про надання відпуски позивачеві з 30.11.2022 без збереження заробітної плати терміном 80 календарних днів видано не було, оскільки, на думку відповідача надані ОСОБА_1 фото не дали змоги ідентифікувати в повній мірі документи, що встановлюють факт перебування за кордоном України.

Проте, вказаний вище висновок відповідача є помилковим, зокрема, з урахуванням того, що Законом №2136-ІХ не визначено вимоги до виду документів (зокрема і щодо їх перекладу), що мають надаватися разом з заявою про надання відпустки. Крім того, відповідачем поінформовано ОСОБА_1 про необхідність офіційного перекладу поданих документів лише 30.11.2022, що об`єктивно унеможливило б їх вчасне надання роботодавцю. У той же час, переклад поданого, разом із заявою на відпустку, позивачем документу надано лише при зверненні до суду з вказаним позовом.

Практика Європейського Суду з прав людини та Верховного Суду спирається на такі загально-правові категорії як "непорушність прав", "якість та точність закону", "стабільність та остаточність судових рішень", "законні очікування" тощо. Названі поняття можна узагальнити принципом правової (юридичної) визначеності, який відіграє надважливе значення у формуванні та функціонуванні системи права демократичної держави. Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах "Брумареску проти Румунії", "Стіл та інші проти Сполученого Королівства"та ін.).

Для безперешкодної реалізації прав людини та громадянина кожен повинен бути впевнений в тому, що гарантовані йому права є непорушними та підлягають належному захисту. Даний принцип закріплений на рівні Основного закону - Конституції України - та є основоположним для правової держави.

Відповідно до положень Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (ст. 21); конституційні права і свободи людини не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані (ст. 22); конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64).

Міжнародне співтовариство ставить доволі високі вимоги до якості законів, ясності їхнього формулювання, правильного тлумачення та коректного застосування. Венеціанська комісія у своїй доповіді від 04 квітня 2011 року "Верховенство права" вказала, що правова визначеність є елементом верховенства права та є істотно важливою для питання довіри до судової системи. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону легко доступним, закон має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку. Як вказав Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі "Ольссон проти Швеції", норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах "Олександр Волков проти України", "C.G. та інші проти Болгарії" та ін).

З урахуванням встановлених по справі обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідач, отримавши від позивача заяву про надання відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», та додану до заяви копію виду на тимчасове проживання у Федеративній Республіці Німеччина, в умовах воєнного стану в країні, та з урахуванням відсутності у вказаному законі чіткого переліку документів та вимог до них, які необхідно подавати разом із заявою про відпустку, допустив протиправну бездіяльність, що виявилась у невиданні наказу про надання ОСОБА_1 з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

Враховуючи, що Державною службою України з безпеки на транспорті, якою розглянуто заяву позивача про надання відпустки, передбаченої ч. 4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», проте не враховано всіх обставин і не видано наказ, чим допущено протиправну бездіяльність, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача наявні підстави для зобов`язання Державної служби України з безпеки на транспорті вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 з 30.11.2022 відпустки без збереження заробітної плати строком на 80 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку у відповідності до ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» згідно її заяви від 21.11.2022, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.05.2023 по справі №480/1234/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С.С. Рєзнікова
Судді А.О. Бегунц Л.В. Мельнікова
Повний текст постанови складено 29.01.2024 року