Справа № 460/24847/23
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2024-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2024 року м. Рівне №460/24847/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доДержавної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області
про визнання протиправною та скасування індивідуального акта, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області (далі відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 03.10.2023 №024180 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що здійснює підприємницьку діяльність у сфері автомобільного транспорту. 29.08.2023 Відділом державного нагляду (контролю) у Черкаській області Державної служби України з безпеки на транспорті складений Акт №030797 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, згідно з яким виявлено відсутність заповнених тахокарт в період 01.08.2023 07.08.2023, 12-13.08.2023, 15.08.2023 22.08.2023 або бланку підтвердження діяльності, на підставі якого 03.10.2023 Відділом державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті винесено спірну постанову про накладення штрафу. Не погоджуючись із такою постановою та вважаючи її протиправною, позивач вказав, що відсутність вичерпного переліку необхідних для перевірки документів, дає контролюючому органу можливість самостійно визначати, які саме документи вимагати в кожного окремого перевізника, що, як наслідок, породжує факт юридичної невизначеності та незахищеності суб`єктів підприємницької діяльності від можливих протиправних дій та вимог з боку суб`єктів владних повноважень. Крім того, позивач стверджує, що згідно з вимогами ЄУТР, водій повинен постійно мати при собі і могти надати для інспекції бланки для записів за поточний тиждень та за останній день попереднього тижня, протягом якого він керував транспортним засобом. Разом з тим, Акт перевірки від 29.08.2023 складений з огляду на відсутність у водія тахокарт за період значно ширший, ніж той, що встановлений вимогами ЄУТР. Також, позивач зауважив, що чинним законодавством у сфері автомобільного транспорту передбачено необхідність ведення обліку робочого часу та відпочинку водія, однак жоден із нормативно-правових документів чітко не передбачає ведення обліку часу ремонту авто. Таким чином, на переконання позивача, дії відповідача щодо притягнення його до адміністративно-господарської відповідальності є необґрунтованими, позаяк вчинені ним без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, упереджено, недобросовісно та нерозсудливо. З наведених підстав позивач просив суд позов задовольнити.

Ухвалою суду від 30.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №460/24847/23 та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні 04.12.2023.

08.11.2023, з використанням підсистеми «Електронний суд», відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого позовні вимоги не визнав з огляду на їх необґрунтованість й безпідставність. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що чинне законодавство чітко визначає підстави для відповідальності автомобільного перевізника, зокрема, у разі порушення законодавства про автомобільний транспорт. При цьому, на перевізника покладено обов`язок із забезпечення водія усіма необхідними документами, а на водія щодо пред`явлення таких документів для перевірки, тому, відсутність у водія під час перевезення вантажу передбачених законом документів становить склад господарського правопорушення, за яке до автомобільних перевізників застосовується адміністративно-господарський штраф. Зазначив, що 04.07.2023 під час рейдової перевірки зареєстрованого на позивача транспортного засобу, яким здійснювалось вантажне перевезення, виявлено порушення, відповідальність за яке передбачена вимогами статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме абзац третій частини першої перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених вимогами статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: у водія відсутні тахокарти з 01.08.2023 по 07.08.2023, 12-13.08.2023, з 15.08.2023 по 28.08.2023, або бланк підтвердження діяльності. З актом перевірки водій ознайомився та підписав, зазначивши у графі «Пояснення водія про причини порушень» - «перебував на ремонті». Разом з тим, відповідач звертає увагу суду на те, що будь-яких документів, які б підтверджували факт ремонту транспортного засобу та/або перебування на ремонті позивачем не надано. Крім того, позивач не долучав додаткових документів на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення у Відділі державного нагляду (контролю) у Рівненській області. За таких обставин, відповідач стверджує, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження такою особою дій Укртрансбезпеки несуть саме ті документи, які особа (водій т/з) надав під час перевірки, в момент виявленого порушення та/або під час безпосереднього розгляду про притягнення автомобільного перевізника до адміністративної відповідальності. Між тим, відповідач зауважив, що позовні вимоги не порушують питання недотримання процесу повідомлення, розгляду та винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу відповідно до вимог Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Таким чином, відповідач вважає, що доводи позовної заяви не підтверджують наявність порушень в діях контролюючого органу під час проведення рейдової перевірки, а оскаржуваний акт індивідуальної дії є таким, що прийнятий відповідно до вимог чинного законодавства. З урахуванням викладеного, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

У судове засідання, призначене на 04.12.2023, сторони не прибули, про дату, час та місце його проведення повідомлялись належним чином. До початку судового засідання представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, у якому позовні вимоги підтримав і просив задовольнити.

Ухвалою суду від 04.12.2023 здійснено перехід до розгляду адміністративної справи №460/24847/23 у порядку письмового провадження.

З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем (дата державної реєстрації 15.12.1999, дата запису 27.05.2005, номер запису 0000285), основним видом економічної діяльності якої є «49.41 Вантажний автомобільний транспорт».

29.08.2023 посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті (Відділ державного нагляду (контролю) у Черкаській області), відповідно до щотижневого Графіка проведення рейдових перевірок у період з 28.08.2023 до 03.09.2023 від 25.08.2023 №58740/41/27-23 (а.с.30) та Направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 25.08.2023 №012965 у період з 28.08.2023 до 03.09.2023 (а.с.67), на ділянці автомобільної дороги «Н-01 Київ-Знам`янка» (142 км) Черкаського району Черкаської області був зупинений транспортний засіб вантажний сідловий тягач марки RENAULT, моделі MAGNUM 480, реєстраційний номерний знак (далі р.н.з.) НОМЕР_1 , з бортовим-тентованим напівпричепом марки KRONE, моделі SDP 24, р.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 (посвідчення водія серії НОМЕР_3 , видане 28.10.2022 ТСЦ 5641) (а.с.21-22).

Транспортні засоби вантажний сідловий тягач RENAULT MAGNUM 480, 2001 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , та бортовий-тентований напівпричіп KRONE SDP 24, 1997 року випуску, р.н.з. НОМЕР_2 належать на праві власності ОСОБА_1 свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів серії НОМЕР_4 та серії НОМЕР_5 відповідно (а.с.21-22).

За результатами перевірки, 29.08.2023 посадовою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області Державної служби України з безпеки на транспорті складено Акт серії АР №030797 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, у якому зафіксовано, що під час проведення вказаного заходу контролю виявлено порушення позивачем «вимог наказів Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №340 та від 24.06.2010 №385, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: абзац третій частина перша перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених вимогам статті 48 цього Закону, а саме: у водія відсутні заповнені тахокарти з 01.08 по 07.08.2023 р., 12-13.08.2023 р., з 15.08.2023 р. по 28.08.2023 р., або бланк підтвердження діяльності.

Пояснення водія про причини порушень: «перебував на ремонті», тобто водій транспортного засобу ОСОБА_2 ознайомлений з вказаним актом під особистий підпис та заперечень щодо його змісту, зокрема, виявлених порушень не висловив (а.с.7, 29).

Крім того, 03.10.2023 начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті, за результатами розгляду справи ФОП ОСОБА_1 про порушення законодавства про автомобільний транспорт, складено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №024180, якою, на підставі абзацу третього частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», у зв`язку з перевезенням вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 цього Закону, на позивача накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн (а.с.8, 20).

Вважаючи постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 10.09.2014 №442 утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті (абзац четвертий пункту 1 цієї Постанови).

У свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі Положення №103), відповідно до пункту 1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Підпунктами 2, 11, 15, 19, 54, 57, 58 пункту 5 Положення №103 передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; здійснює передбачений законодавством контроль за міжнародними перевезеннями пасажирів і вантажів автомобільним транспортом на території України; здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю; здійснює контроль за додержанням перевізниками вимог режиму праці та відпочинку, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; проводить перевірку транспортно-експедиційної документації на здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом; здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на здійснення перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично здійснюється.

Згідно з пунктом 8 вказаного Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи. Державні службовці та працівники Укртрансбезпеки мають службові посвідчення відповідно до законодавства.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-ІІІ (далі Закон №2344-ІІІ), що регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (стаття 3).

Статтею 2 Закону №2344-ІІІ передбачено, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

При цьому, статтею 5 даного Закону визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

За змістом частини чотирнадцятої статті 6 Закону №2344-ІІІ, державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (частина сімнадцята статті 6 Закону №2344-ІІІ).

Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначає Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі Порядок №1567).

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №1567, рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Згідно з пунктом 4 Порядку №1567, рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Пунктами 12, 13 вказаного Порядку передбачено, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка. Графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.

За приписами пункту 14 цього Порядку, рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону №2344-ІІІ документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону №2344-ІІІ; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; додержання водієм режиму праці та відпочинку (…); виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів (пункт 15 Порядку №1567).

Положеннями абзацу першого пункту 21 Порядку №1567 установлено, що у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

А згідно з пунктом 22 цього ж Порядку, у разі відмови водія від підписання акта рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу посадова особа (особи), що провела перевірку, вносить про це запис.

За правилами пунктів 25, 26 Порядку №1567, справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).

Разом з тим, у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5 (пункт 27 Порядку №1567).

З матеріалів справи судом встановлено, що розгляд справи про порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства про автомобільний транспорт здійснено територіальним органом Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника ( АДРЕСА_1 ), а саме Відділом державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті, що узгоджується з положеннями абзацу першого пункту 25 Порядку №1567.

Повідомлення від 22.09.2023 №72742/35/24-23 про розгляд справи про порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства про автомобільний транспорт на 03.10.2023 разом з копією Акта перевірки від 29.08.2023 №030797 направлялись відповідачем електронним листом на офіційну електронну адресу позивача, відомості щодо якої наявні у базі ліцензованих перевізників України, 25.09.2023, що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами та не заперечується позивачем за змістом поданої ним заяви по суті (а.с.19, 23, 24, 27).

Тому, на переконання суду, відповідач виконав установлений вимогами чинного законодавства обов`язок щодо повідомлення позивача про розгляд справи про порушення.

Натомість, позивач, отримавши повідомлення про розгляд його справи завчасно, на розгляд справи не прибув та участь свого уповноваженого представника не забезпечив, клопотань, заяв чи пояснень по суті справи не надавав, про необхідність перенесення розгляду справи контролюючий орган не повідомляв.

При цьому, суд зазначає, що відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє таку особу права спростовувати свою вину у суді, та, у зв`язку з цим, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.03.2018 у справі №820/4810/17, яка враховується судом в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.

Суд вважає, що відповідачем не порушено процедури розгляду справи позивача про порушення ним вимог законодавства про автомобільний транспорт та винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, передбаченої, зокрема, положеннями Порядку №1567.

Поряд з цим, суд враховує, що у позовній заяві позивачем не наведено будь-яких доводів та аргументів щодо недотримання відповідачем процедури розгляду його справи про порушення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що процедура розгляду справи про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу є дотриманою, а дослідженими судом доказами повною мірою доведено, що відповідач не допустив процедурних порушень приймаючи оскаржувану постанову з метою притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Оцінюючи обґрунтованість акта перевірки, який слугував підставою для винесення відповідачем оскаржуваної постанови, суд враховує таке.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про транспорт» від 10.11.1994 №232/94-ВР, нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов`язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.

Нормами статті 1 Закону №2344-ІІІ визначено, що автомобільний перевізник це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах (частина перша статті 33 Закону №2344-ІІІ).

З аналізу змісту вказаної норми слід дійти висновку, що наявність статусу «автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажів» пов`язується з наступними ознаками:

1) наявність договору про перевезення вантажу транспортним засобом;

2) використання транспортного засобу на законних підставах.

Одночасне встановлення двох із наведених вище умов є підставою стверджувати, що відповідний суб`єкт є «автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів».

Згідно з наявною у матеріалах справи товарно-транспортною накладною від 28.08.2023 №309435, автомобільним перевізником вантажу є ФОП ОСОБА_1 , що не заперечувалось водієм ОСОБА_2 на момент проведення рейдової перевірки та не оспорюється сторонами у заявах по суті справи.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що незважаючи на відсутність у водія на момент перевірки копії договору про надання позивачем послуг перевезення вантажу, наявність відповідної інформації у товарно-транспортній накладній, яка є основним документом на перевезення вантажів, а також наявність документів на підтвердження використання позивачем транспортних засобів на законних підставах, слугували достатніми підставами для визначення посадовими особами Укртрансбезпеки автомобільним перевізником у спірних правовідносинах саме ФОП ОСОБА_1 .

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.10.2023 у справі №120/554/23.

Вимоги до автомобільного перевізника установлені статтею 34 Закону №2344-ІІІ, частиною першою якої визначено, що автомобільний перевізник повинен:

- виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів;

- утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону;

- забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут;

- забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв;

- організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод;

- забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства;

- забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту;

- забезпечувати безпеку дорожнього руху;

- забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 згаданого вище Закону, до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об`єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.

Правила перевезень вантажів транспортними засобами затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення (частина перша статті 48 Закону №2344-ІІІ).

За приписами частини другої статті 48 Закону №2344-ІІІ, документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Положенням частини другої статті 48 Закону №2344-ІІІ кореспондуються норми частини другої статті 49 вказаного Закону, якою встановлено, що водій транспортного засобу при перевезенні вантажу у внутрішньому сполученні зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

Суд звертає увагу на те, що аналіз положень частини другої статті 48 Закону №2344-ІІІ дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення послуг перевезення вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності як у автомобільного перевізника, так і в його водія, інших документів, вимоги щодо наявності яких передбачені законодавством.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11.02.2020 у справі №820/4624/17.

А тому, суд критично оцінює твердження позивача про те, що відсутність вичерпного переліку необхідних для перевірки документів дає контролюючому органу можливість самостійно визначати, які саме документи вимагати в кожного окремого перевізника, що, як наслідок, породжує факт юридичної невизначеності та незахищеності суб`єктів підприємницької діяльності від можливих протиправних дій та вимог з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд наголошує, що Укртрансбезпека як орган, уповноважений на здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, на автомобільному транспорті, та її посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відтак, при здійсненні рейдових перевірок (перевірок на дорозі) працівники Укртрансбезпеки вправі вимагати від автомобільних перевізників (їх водіїв) виключно ті документи, вимоги щодо наявності яких передбачені чинним законодавством у сфері автомобільного транспорту, а не будь-які документи, що стосуються здійснення таких перевезень конкретною особою.

При цьому, відсутність чітко визначеного законодавцем в окремому нормативно-правовому акті переліку обов`язкових до наявності в автомобільного перевізника (водія) документів, зокрема, при здійсненні внутрішніх вантажних перевезень, на переконання суду, не може свідчити про незахищеність суб`єктів підприємницької діяльності у відносинах з Укртрансбезпекою як суб`єктом владних повноважень, та є суб`єктивним судженням позивача.

Щодо відсутності у водія при проведенні перевірки тахокарт або бланка підтвердження діяльності.

Згідно зі статтею 18 Закону №2344-ІІІ, з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

07.09.2005 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про приєднання України до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)» №2819-ІV (норми якого набрали чинності з 11.10.2005 (далі Закон №2819-ІV)), згідно з яким Україна приєдналася до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), укладеної 01.07.1970 в м. Женева.

На виконання вимог Закону №2819-ІV, було прийнято низку нормативно-правових актів, зокрема, 11.07.2007 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №914 «Про виконання Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)», якою, зокрема, Міністерство транспорту і зв`язку визначено органом, що забезпечує надання (…) інформації з питань обладнання транспортних засобів, які призначаються для міжнародних автомобільних перевезень, контрольними приладами (тахографами) реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв. Також, разом з іншими суб`єктами владних повноважень вказане Міністерство було зобов`язане визначити вимоги, яким повинні відповідати ці прилади, та порядок їх використання.

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, Регламенту (ЄС) №561/2006 Європейського Парламенту та Ради від 15 березня 2006 року про гармонізацію відповідного соціального законодавства, що регулює відносини в галузі автомобільного транспорту та вносить зміни до Регламентів Ради (ЄЕС) №3821/85 та (ЄС) №2135/98 і скасовує Регламент Ради (ЄЕС) №3820/85, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), Кодексу законів про працю України та Законів України «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух», наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №340, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.09.2010 за №811/18106, затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку (далі Положення №340).

Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (пункт 1.3 розділу І Положення №340).

Згідно з пунктами 6.1, 6.3 розділу VІ Положення №340, (…) вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.

Пунктом 6.4 розділу VI Положення №340 встановлено, що графік змінності водіїв, відомість обліку робочого часу та відпочинку водіїв зберігаються у Перевізника.

У разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів, Перевізник може заповнювати бланк підтвердження діяльності (додаток 4).

Водії зберігають бланк підтвердження діяльності протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

За правилами пункту 7.1 розділу VII Положення №340, органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.

У свою чергу, відповідно до вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, а також Законів України «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух», наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.10.2010 за №946/18241, затверджено Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, яка визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів (далі Інструкція №385).

Положеннями пункту 1.3 розділу І Інструкції №385 встановлено, що ця Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

За змістом пункту 1.4 розділу І Інструкції №385, контрольний пристрій (тахограф) обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв.

Тахокарта бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.

Згідно з пунктом 3.3 розділу ІІІ цієї Інструкції, водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:

- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;

- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;

- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;

- має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;

- у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв)

- у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Поряд з цим, за приписами пункту 3.5 розділу ІІІ Інструкції №385, перевізники:

- забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий);

- зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії;

- аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку, зокрема:

- правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР);

- дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа;

- дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом;

- наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа (пункт 3.6 розділу ІІІ Інструкції №385).

Аналізуючи положення наведених вище правових норм, слід дійти висновку, що при здійсненні внутрішніх перевезень вантажів колісними транспортними засобами повною масою понад 3,5 тонн, такі транспортні засоби повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами, з метою збереження інформації щодо режиму праці та відпочинку водія протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення. При цьому, до переліку інших передбачених законодавством обов`язкових документів при здійсненні таких перевезень, відповідно до частини другої статті 48 Закону №2344-ІІІ, входять також: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картка водія чи роздруківка даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом. Разом з тим, у разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів (зокрема, у разі ремонту (технічного обслуговування) транспортного засобу (не під час перебування у рейсі)), відповідна інформація відображається перевізником у бланку підтвердження діяльності.

Верховним Судом у постанові від 10.05.2019 у справі №816/124/17 також наголошено, що норми Закону №2344-III зобов`язують автомобільних перевізників та водіїв мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, до яких відносяться, зокрема, реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти.

Як встановлено вище судом, 29.08.2023 позивач як автомобільний перевізник здійснював внутрішнє перевезення вантажу з використанням належного йому на праві власності транспортного засобу вантажного сідлового тягача RENAULT MAGNUM 480, р.н.з. НОМЕР_1 , з бортовим-тентованим напівпричепом KRONE SDP 24, р.н.з. НОМЕР_2 , повна маса якого становить понад 3,5 тонн та який обладнаний контрольним пристроєм тахографом.

А тому, під час проведення рейдової перевірки водій позивача ОСОБА_2 , з урахуванням імперативних норм частини другої статті 49 Закону №2344-ІІІ, а також приписів Положення №340 та Інструкції №385, був зобов`язаний мати при собі та надати для перевірки уповноваженій на те посадовій особі відповідача документи, що передбачені законодавством для здійснення зазначених перевезень, зокрема: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти щодо режиму праці та відпочинку водія протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення (тобто, 28+1=29 тахокарт за період з 01.08.2023 до 29.08.2023)) або бланк підтвердження діяльності за вказаний період, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом за відповідний період.

Разом з тим, в Акті перевірки від 29.08.2023 посадовою особою Укртрансбезпеки зафіксовано, що перевезення вантажу здійснювалось позивачем за відсутності у водія на момент проведення перевірки документів, визначених вимогам статті 48 згаданого вище Закону, а саме: відсутні заповнені тахокарти за періоди з 01.08.2023 до 07.08.2023, за 12-13.08.2023 та з 15.08.2023 до 28.08.2023, або бланк підтвердження діяльності за ці періоди.

Суд зауважує, що відповідні документи (тахокарти або бланк підтвердження діяльності) позивачем не долучено до матеріалів справи, як і не наведено за змістом позовної заяви будь-яких доводів на підтвердження їх наявності як таких.

Суд звертає увагу, що у графі «Пояснення водія про причини порушень» Акта перевірки від 29.08.2023 водієм позивача в якості причини відсутності згаданих вище документів зазначено «перебував на ремонті», однак не заперечено виявлених працівником Укртрансбезпеки порушень.

На таку обставину покликається й сам позивач за змістом поданої ним заяви.

Водночас, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які письмові або інші докази на підтвердження факту перебування належного позивачу вантажного сідлового тягача RENAULT MAGNUM 480, р.н.з. НОМЕР_1 , з бортовим-тентованим напівпричепом KRONE SDP 24, р.н.з. НОМЕР_2 , на ремонті (технічному обслуговуванні тощо) у період з 01 до 28.08.2023, як і відсутній передбачений законодавством для таких випадків документ бланк підтвердження діяльності, зазначені позивачем доводи не заслуговують на увагу суду.

При цьому, суд також враховує, що позивач не скористався своїм правом на участь у розгляді справи про притягнення його до адміністративно-господарської відповідальності з метою «спростування» виявлених відповідачем порушень.

Враховуючи викладене та з огляду на фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що 29.08.2023 позивачем здійснювалось внутрішнє перевезення вантажу за відсутності усіх необхідних документів, вимоги щодо яких встановлено у частині другій статті 48 Закону №2344-ІІІ, а саме на момент проведення перевірки у водія ОСОБА_2 були відсутні заповнені тахокарти за періоди роботи з 01.08.2023 до 07.08.2023, за 12-13.08.2023 та з 15.08.2023 до 28.08.2023, або бланк підтвердження діяльності за вказані періоди, що свідчить про наявність у відповідача обґрунтованих підстав для притягнення позивача до адміністративно-господарської відповідальності, передбаченої приписами абзацу третього частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ.

Щодо посилання позивача на положення пункту «d)» частини першої статті 10 ЄУТР як на підставу для тверджень про те, що посадовою особою відповідача неправомірно проведено перевірку наявності у водія тахокарт за період ширший, ніж той, що встановлений вимогами ЄУТР, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 10 Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікована Законом України від 06.03.2008 №129-VI, далі за текстом Конвенція №153), компетентні власті чи органи в кожній країні передбачають ведення індивідуальної контрольної книжки та визначають умови її видачі, її зміст і спосіб її заповнення водіями.

Згідно з частиною третьою статті 10 Конвенції №153, традиційні засоби контролю, зазначені в пунктах 1 та 2 цієї статті, якщо це потрібно для деяких категорій транспорту, заміняються або доповнюються, наскільки це можливо, сучасними засобами, такими, наприклад, як тахографи згідно з правилами установленими компетентними властями чи органами в кожній країні.

У постанові від 19.03.2020 у справі №823/1199/17 Верховний Суд сформував правовий висновок, за яким приписи пункту «а» частини першої статті 10 Конвенції №153 є універсальними для будь-якого транспортного засобу, на якому використовується наймана праця водія.

У свою чергу, за змістом частини першої статті 10 ЄУТР, Договірні Сторони приписують встановлення й використання на транспортних засобах, зареєстрованих на їхній території, контрольних пристроїв відповідно до таких вимог:

b) Якщо нормальне й відповідне використання контрольного пристрою, встановленого на транспортному засобі, неможливе, то кожний член екіпажу від руки, використовуючи відповідні графічні позначки, вносить в бланк для записів дані, які відповідають його професійній діяльності й періодам відпочинку.

c) Якщо члени екіпажу, знаходячись поза транспортним засобом, не можуть використати цей пристрій, вони від руки вносять у бланк для записів, використовуючи відповідні графічні позначки, різні періоди часу, які відповідають їхній професійній діяльності поза транспортним засобом.

d) Необхідно, щоб члени екіпажу постійно мали при собі й могли надати для інспекції бланки для записів за поточний тиждень та за останній день попереднього тижня, протягом якого вони керували транспортним засобом.

Разом з тим, суд зазначає, що 20.09.2010 набула чинності Поправка №6 до ЄУТР, прийнята Робочою групою з автомобільного транспорту КВТ ЄЕК ООН (S.С.1) на 103-й сесії (м. Женева, 29-31 жовтня 2008 року), яка має на меті приведення ЄУТР у відповідність із законодавством, введеним у дію у Європейському Союзі (постанова ЄС від 15.03.2006 №561/2006) в частині періодів керування та відпочинку професійних водіїв, з тим, щоб забезпечити гармонізацію цих двох систем правил та безпеку дорожнього руху.

Відповідно до вказаної Поправки до ЄУТР, з 20.12.2010 водії мають пред`являти посадовим особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті, реєстраційні листки за кожен поточний день та попередні 28 календарних днів, тобто 1+28=29 тахокарт чи індивідуальних реєстраційних листків.

Суд звертає увагу, що наведені вище положення розділу VІ Положення №340 та розділу ІІІ Інструкції №385 узгоджуються з вимогами статті 10 Конвенції №153 і статті 10 ЄУТР (з урахуванням Поправки №6, яка набрала чинності 20.09.2010) в частині періоду, за який водії транспортних засобів, обладнаних тахографом, повинні зберігати записи щодо режиму праці та відпочинку.

При цьому, законодавець чітко встановив обов`язок водія при перевірці надати посадовим особам, уповноваженим здійснювати контроль на автомобільному транспорті, тахокарти у визначеній кількості (29 штук) або бланк підтвердження діяльності (в разі відсутності тахокарт), а автомобільного перевізника забезпечити їх наявність у водія.

Такими чином, доводи позивача щодо проведення представником Укртрансбезпеки перевірки наявності у водія ОСОБА_2 тахокарт за період ширший, ніж встановлений вимогами ЄУТР, є необґрунтованими, а тому, не заслуговують на увагу суду.

В силу вимог частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, передбачено штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За правилами пункту 5 підрозділу 1 Розділу XX Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Сума адміністративно-господарського штрафу згідно з оскаржуваною постановою розрахована належним чином (17 грн х 1000 = 17000,00 грн).

Встановлені у ході судового розгляду фактичні обставини справи та їх оцінка судом в розрізі норм чинного законодавства дають підстави для висновку, що при прийнятті постанови від 03.10.2023 №024180 про застосування до позивача адміністративного-господарського штрафу відповідач діяв обґрунтовано та розсудливо, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України, що, у свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для скасування судом цього акта індивідуальної дії.

Інші доводи та аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи по суті.

Положеннями частини першої статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також, згідно з пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За правилами частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем доведено факт вчинення позивачем правопорушення надання послуг з перевезення вантажів без оформлення усіх необхідних документів, перелік яких визначений статтею 48 Закону №2344-ІІІ, за що абзацом третім частини першої статті 60 цього Закону передбачена відповідальність автомобільного перевізника у вигляді адміністративно-господарського штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на встановлені обставини справи, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу від 03.10.2023 №024180 відповідає критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області про визнання протиправним та скасування індивідуального акта відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 29 січня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 )

Відповідач - Державна служба України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області (вул. Відінська, буд. 8, м. Рівне, Рівненська обл.,33023, ЄДРПОУ/РНОКПП 39816845)

Суддя С.А. Борискін