Справа № 200/1314/23
Суддя: Ушенко С.В.
Дата ухвалення: 2024-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2024 року Справа№200/1314/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Ушенка С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (; юридична адреса: 46000, м. Тернопіль, майдан Волі, буд. 3) про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просить:

визнати протиправним і скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії від 21.01.2023 № 29;

зобов`язати повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 13.01.2023, зарахувавши відповідно до п. «ж» ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи час догляду як непрацюючої матері за неповнолітніми дітьми з 25.07.1985 по 24.07.1988 і з 25.07.1988 по 05.05.1989 та прийняти рішення про призначення з 13.01.2023 пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із врахуванням правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а.

В обґрунтування позову посилається на те, що за 2 дні до досягнення 60 річного віку звернулася до пенсійного органу із заявою від 13.01.2023 встановленого зразку про призначення пенсії за віком із додаванням всіх необхідних сканованих документів, що підтверджують право на призначення пенсії у відповідності до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення». Проте, за результатом розгляду заяви відповідач прийняв рішення від 21.01.2023 № 29, яким відмовив їй у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю страхового стажу, оскільки, на його думку, страховий стаж позивачки складає 19 років 05 місяців 10 днів, а необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 30 років. Також вказано, що пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 60 років, а вік позивачки 59 років 11 місяців. Позивачка з таким рішенням не погоджується та вважає його протиправним, оскільки, на її думку, до стажу роботи протиправно не зараховано час догляду як непрацюючої матері за неповнолітніми дітьми з 25.07.1985 по 24.07.1988 та з 25.07.1988 по 05.05.1989. Крім того, вважає, що має право на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відзив на позовну заяву до суду не подало.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , про що свідчить наявна в матеріалах справи копія паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 .

Відповідач в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

13.01.2023 позивачка через Веб-портал звернулася до Головного управління ПФУ в Донецькій області із заявою про призначення їй пенсії за віком. На час звернення за призначенням пенсії їй виповнилося 59 років 11 місяців.

За принципом екстериторіальності заяву розглянуто відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області та прийнято рішення від 21.01.2023 № 29, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком. Таке рішення відповідача обґрунтовано недосягненням позивачкою пенсійного віку, який згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 60 років та відсутністю необхідного страхового стажу 30 років.

На думку відповідача, позивачка має страховий стаж роботи 19 років 05 місяців 10 днів.

Також вказано, що до страхового стажу не враховано період отримання допомоги по безробіттю з 10.03.1999 по 30.03.1999, оскільки наказ про початок виплати допомоги дописано чорнилами іншого кольору.

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивачка звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Тобто, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків і є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Судом встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788 - XI.

Таким чином, межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Предметом даного спору є протиправність/правомірність рішення відповідача щодо відмови позивачці у призначенні пенсії за віком у зв`язку з недосягненням 60-ти річного віку і відсутністю необхідного страхового стажу.

За приписами статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ) право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Разом з тим, з 01.01.2004 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який, згідно преамбули, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною 1 статті 9 вказаного Закону передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що умовами призначення пенсії за віком у відповідності до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), є наявність декількох складових, а саме: досягнення пенсійного віку для жінок - 60 років та наявність страхового стажу на момент досягнення пенсійного віку (з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію та наявності необхідного страхового стажу.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 листопада 2021 року у справі № 360/3611/20 (провадження № № 11-209заі21) дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Таким чином, оскільки ключовим для вирішення цієї справи є питання норми якого саме закону слід застосовувати при призначенні пенсії за віком, і цьому питанню вже надано оцінку Верховним Судом під час розгляду справи № 360/3611/20, суд вважає обґрунтованими доводи позивачки щодо застосування положень статті 12 Закону № 1788-ХІІ під час вирішення питання про призначення їй пенсії.

Оскільки, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ, а не Закону № 1058-ІV, тому відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в призначенні позивачці, якій на час звернення із заявою про призначення пенсії виповнилося 59 років 11 місяців, пенсії за віком з посиланням на недосягнення нею 60-річного пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону № 1058-ІV, та відсутності стажу роботи 30 років - є протиправною.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 13.01.2023, зарахувавши відповідно до п. «ж» ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи час догляду як непрацюючої матері за неповнолітніми дітьми, суд зазначає таке.

За приписами пункту 8 статті 11 Закону № 1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, при усиновленні дитини.

Відповідно до пункту «ж» частини третьої статті 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Згідно з частиною 2 статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Відповідно пункту 11 вказаного Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Наведені норми дозволяють дійти висновку, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть) та документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Однак у спірному рішенні, прийнятому відповідачем, не зазначено, які саме періоди не зараховано до страхового стажу позивачки, зокрема і період здійснення догляду за дитиною, у зв`язку з чим у суду відсутня можливість надати правову оцінку таким діям.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення з 13.01.2023 пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із врахуванням правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а, слід зауважити на такому.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 (заява № 38722/02)).

«Ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 № 21-87а13.

Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення, а тому рішення суду про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію є формою втручання у дискреційні повноваження.

Згідно абзацу другому частини 4 статті 245 КАС Україні у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладене, а також з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення наявності підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 13.01.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та прийняти обґрунтоване рішення із зазначенням усіх періодів роботи останньої, які зараховано або не зараховано до її трудового/страхового стажу роботи, в тому числі і щодо періодів здійснення догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, з посиланням на норми законодавства, які були застосовані при повторному розгляді заяви від 13.01.2023, та з урахуванням правової оцінки, що надана судом у рішенні.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки відповідачем не доведено суду правомірність прийняття спірного у цій справі рішення і доводи позивача щодо необхідності застосування у спірних правовідносинах приписів ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не були спростовані, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи за подання адміністративного позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн. відповідно до квитанції № від 28.03.2023.

Таким чином, суд вважає за можливе покласти судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи, на Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій.

Враховуючи наведене вище, судовий збір у сумі 1073,60 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 72-77, 139, 241-246, 255, 258, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (; юридична адреса: 46000, м. Тернопіль, майдан Волі, буд. 3) про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (; юридична адреса: 46000, м.Тернопіль, майдан Волі, буд. 3) від 21.01.2023 № 29 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (; юридична адреса: 46000, м. Тернопіль, майдан Волі, буд. 3) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) від 13.01.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та прийняти обґрунтоване рішення із зазначенням усіх періодів її роботи, які зараховано або не зараховано до трудового/страхового стажу, в тому числі і щодо періодів здійснення догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, з посиланням на норми законодавства, які були застосовані при повторному розгляді заяви від 13.01.2023, та з урахуванням правової оцінки, що надана судом у рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (; юридична адреса: 46000, м. Тернопіль, майдан Волі, буд. 3) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Ушенко