Справа № 160/2480/24
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2024-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
29 січня 2024 р.Справа № 160/2480/24
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Царікова О.В., розглянувши клопотання державного реєстратора Криворізької державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_2 про забезпечення позову в адміністративній справі №160/2480/24 за позовною заявою державного реєстратора Криворізької державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Зе Технолоджі», Товариство з обмеженою відповідальністю «Пакстон», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Роялті», Товариство з обмеженою відповідальністю «Абрис Дніпро», Державне підприємство «Національні інформаційні системи», про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
29.01.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява державного реєстратора Криворізької державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Зе Технолоджі», Товариство з обмеженою відповідальністю «Пакстон», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Роялті», Товариство з обмеженою відповідальністю «Абрис Дніпро», Державне підприємство «Національні інформаційні системи», в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №4430/5 від 27.12.2023 «Про задоволення скарги» та зобов`язати державне підприємство «Національні інформаційні системи» відновити (розблокувати) доступ державному реєстратору Криворізької державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав з дня набуття законної сили рішення суду, без підтвердження професійної компетентності у відповідній сфері державної реєстрації шляхом автоматизованого анонімного тестування.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.01.2023 означену позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви.
Разом з позовною заявою позивач подав до суду клопотання про забезпечення позову (вх. №8303/24), в якому позивач просить:
- вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 3 Наказу Міністерства юстиції України «Про задоволення скарги» за №4430/5 від 27.12.2023 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі та зобов`язати Державне підприємство «Національні інформаційні системи» відновити доступ державному реєстратору Криворізької державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
В обґрунтування клопотання позивачем зазначено, що оспорюваний у даній справі наказ прийнятий відповідачем на підставі висновку центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 21.12.2023 за результатами розгляду скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Пакстон» від 07.11.2023, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.11.2023 за №СК-4514-23. Згідно зробленого відповідачем висновку, під час вчинення реєстраційний дій, державним реєстратором: не було належним чином перевірено подані документи; не встановлено відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. В якості підстави, всупереч якій державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав, в оспорюваному наказі відповідачем вказано положення п. 7 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем. В обґрунтування прийнятого рішення, у висновку відповідача зазначено про те, що державним реєстратором ОСОБА_2 не було належним чином перевірено подані документи та не встановлено відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Протиправність оскарженого наказу полягає у тому, що він не відповідає акту індивідуальної дії, оскільки не містить жодних переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. Крім того, наказ був прийнятий за наслідками розгляду скарги, підписаної не уповноваженою на це особою та за умов відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями з огляду на те, що позивачем не здійснювалась реєстрація нового обтяження, як це слідує із висновку відповідача, а проводилось відновлення попереднього стану про іпотеку. Між тим, одночасно із анулюванням прийнятих позивачем рішень, пунктом 3 наказу Міністерства юстиції України за №4430/5 від 27.12.2023, останнім було анульовано позивачу доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виконання якого доручено Державному підприємству «Національні інформаційні системи». Станом на момент звернення до суду з даним клопотанням про забезпечення позову, ДП «Національні інформаційні системи» фактично було виконано пункт 3 оскарженого наказу та анульовано позивачу доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, прийняття оскарженого наказу призвело до неможливості виконання покладених на позивача державою посадових обов`язків у сфері державної реєстрації, що фактично стало наслідком зупинення професійної діяльності останнього та перешкодою для реалізації передбаченого Конституцією України права на працю.
Позивач наголошує на тому, що ввнаслідок анулювання відповідачем доступу позивача до Державного реєстру нерухомого майна і неможливості виконання посадових обов`язків, позивач має достатньо обґрунтоване припущення, що останній отримає за результатами оцінювання негативну оцінку своєї службової діяльності, що стане наслідком звільнення з займаної посади державного реєстратора Криворізької державної адміністрації Дніпропетровської області. Таким чином, майнові інтереси та/або права позивача будуть порушені на момент виконання рішення суду, у разі задоволення позову, їх слід буде відновити шляхом звернення до суду з іншою позовною заявою про поновлення позивача на посаді державної служби, що значно ускладнить ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких, останній звернувся до суду. Зазначає, що забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 3 оспорюваного наказу, в частині анулювання позивачу доступу до державного реєстру нерухомого майна, фактично не може спричинити будь-якої шкоди учасникам справи, або завдати збитки, натомість, запобігається завдання суттєвої та невиправданої матеріальної шкоди як стороні позивача, так і стороні відповідача, в залежності від результатів розгляду справи, що цілком відповідає завданню адміністративного судочинства та меті забезпечення позову.
Суд, розглянувши клопотання позивача про забезпечення позову, зазначає таке.
За положеннями ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Згідно з ч. 2 вказаної статті передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.
Положеннями процесуального закону передбачено конкретні умови і підстави для застосування судом заходів забезпечення позову, при цьому, суд, вирішуючи це питання, повинен враховувати інтереси усіх учасників справи, а також оцінити можливі наслідки і їх вплив на права заінтересованих осіб.
Заходи забезпечення позову повинні бути нерозривно пов`язані з предметом позову і правами, про судовий захист яких іде мова, а заява, подана в порядку вказаних статей КАС України, повинна містити належні обґрунтування необхідності застосування таких процесуальних повноважень з поданням на їх підтвердження належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів.
Заходи забезпечення позову застосовуються з метою гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас, для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині 2 статті 150 КАС України.
Як наслідок, уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", пункті 5 частини третьої статті КАС України, рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Рябих проти Росії" (§§ 51, 52), "Горнсбі проти Греції" (§40).
Поряд із цим, суд зазначає, що згідно із пунктом 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" № 2 від 06.03.2008, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
При цьому, частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, суд звертає увагу, що обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому покладається саме на позивача.
Проаналізувавши обставини, викладені позивачем у клопотанні про забезпечення позову, суд не вбачає у даному випадку наявних очевидних ознак протиправності оспорюваного наказу, а встановлення протиправності чи обґрунтованості оскарженого наказу Міністерства юстиції України можливе шляхом повного, всебічного та об`єктивного дослідження судом всіх зібраних доказів по справі.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" №9 від 22.12.2006, в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ" при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Суд критично оцінює посилання позивача на те, що спірний наказ породжує правові наслідки і обов`язки для позивача, що є підставою для забезпечення позову, оскільки забезпечення позову можливе лише у випадку існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або якщо захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Суд зазначає, що позивачем не доведено реальних мотивів та підстав, які істотно ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів заявника, за захистом яких останній звернувся до суду з позовом.
Окрім того, у заяві про забезпечення позову не наведено обґрунтувань щодо необхідності забезпечення позову, натомість, лише вказано, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Разом з тим, суд наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Таким чином, позивачем не доведено існування обставин, вказаних у ч. 2 ст. 150 КАС України.
Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно Рекомендації №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13.09.1989 рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.
Таким чином, суд, розглядаючи клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані стороною по справі для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, позов слід забезпечити саме у такий спосіб, про який просить позивач, такий спосіб є співмірним обсягу позовних вимог, позивач має легітимну мету забезпечити саме захист своїх прав та інтересів від неправомірних дій відповідача.
Суд зазначає, що інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.
Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано до суду обґрунтованих доводів та доказів необхідності вжиття заходів забезпечення позову, що не дає можливості встановити існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
З огляду на вищевикладене, враховуючи обсяг заявлених позовних вимог, виходячи з принципу співмірного вжиття заходів забезпечення позову, та з огляду на приписи статті 150 КАС України, за відсутності обґрунтованих підстав та доказів на підтвердження доводів, викладених у заяві про забезпечення позову, суд дійшов висновку, що клопотання позивача про забезпечення позову є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 150, 151, 154, 241, 243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
У задоволенні клопотання державного реєстратора Криворізької державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_2 про забезпечення позову в адміністративній справі №160/2480/24 за позовною заявою державного реєстратора Криворізької державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Зе Технолоджі», Товариство з обмеженою відповідальністю «Пакстон», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Роялті», Товариство з обмеженою відповідальністю «Абрис Дніпро», Державне підприємство «Національні інформаційні системи», про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, відмовити повністю.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 КАС України.

Повний текст ухвали суду складений 29.01.2024.

Суддя О.В. Царікова