Справа № 160/25814/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 рокуСправа №160/25814/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу №2537/5 від 11.07.2023р., -

УСТАНОВИВ:

06.10.2023р. Державний реєстратор виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України та просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 11.07.2023р. №2537/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_1», яким тимчасово блоковано доступ позивачеві до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на три місяці.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорюваний наказ не відповідає критеріям вмотивованості та обґрунтованості (його зміст не містить в собі мотивів та обґрунтувань щодо прийнятого рішення про блокування доступу до Державного реєстру прав позивачеві на 3 місяці, містить лише посилання на акт перевірки) в порушення вимог п.14 Порядку №990; наведений наказ не відповідає принципу пропорційності (блокування доступу до Державного реєстру прав позивачеві на 3 місяці є одним із найсуворіших видів санкцій), що підтверджується і позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 20.02.2020р. у справі №826/13793/17, від 18.03.2020р. у справі №804/458/17, від 08.07.2021р. у справі №640/2560/19. Додатково, у відповіді на відзив позивач зазначив і про те, що відсутність деяких документів у Державному реєстрі прав, не внесення їх реєстратором до такого реєстру не свідчить, що такі документи для реєстрації не надавались в паперовому вигляді, а проведення державної реєстрації права власності на об`єкт закінчений будівництвом з обов`язковим отриманням реєстратором даних з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва передбачено п.58 Порядку №1127, окрім випадків, державної реєстрації права власності в умовах воєнного стану, а відповідно, позивач вважає, що під час проведення реєстраційних дій з державної реєстрації права власності на нерухоме майно в умовах дії воєнного стану за заявами щодо яких проведено камеральну перевірку, позивач дотримувався вимог чинного законодавства (а.с.1-8,106-108).

Ухвалою суду від 11.10.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 09 листопада 2023 року та зобов`язано відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с.24).

01.11.2023р. на виконання вищенаведених вимог ухвали суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного позову позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що оспорюваний наказ в повній мірі відповідає вимогам законності та прийнятий з дотриманням встановленої процедури, а саме: його направлено позивачеві з роз`ясненням права надати письмові пояснення, а також оприлюднено на веб-сайті відповідача. Щодо виявлених порушень позивачем вимог чинного законодавства у сфері проведення державної реєстрації речових прав, то відповідач зазначає, що під час перевірки було встановлено порушення позивачем вимог ст.ст.3, 10,18, 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п.12,40,44, 58 Порядку №1127, оскільки позивачем проведено державну реєстрацію прав власності, а саме: за відсутності витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо такого об`єкта (заяви №54393946, №54393766, №54393099, №54393547); за відсутності відомостей про технічну інвентаризацію об`єкта нерухомого майна, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (заяви №54394060, №54393938, №54393718); без направлення відповідного запиту до органу, який проводив оформлення та/або реєстрацію прав про надання інформації, необхідної для державної реєстрації прав, що виникли до 01.01.2013р. (заява №54338109); за відсутності відомостей про прийняття об`єкта нерухомого майна в експлуатацію (заява №54547900) за результатами якої і був складений акт від 11.07.2023р. Окрім того, відповідач зазначив, що оскільки акт від 11.07.2023р. носить обов`язковий характер для ухвалення відповідачем рішення про притягнення реєстратора до відповідальності, вказаний акт містить мотиви та обґрунтування щодо тимчасового блокування позивачеві доступу до Державного реєстру прав, то оспорюваний наказ є вмотивованим, що узгоджено з практикою Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.09.2019р. у справі №2140/1832/18. Враховуючи, що позивач уже притягувався до відповідальності у вигляді тимчасового блокування доступу до Державного реєстру прав строком на 14 днів (наказ від 15.09.2022р. №3888/5), то застосування блокування доступу на три місяці за оспорюваним наказом відповідно до абз. 1 п.17 Порядку №990 з урахуванням встановлення фактів та неодноразовість проведення позивачем реєстраційних дій з порушенням законодавства, про що зазначено у акті перевірки від 11.07.2023р., на думку відповідача, є правомірним. Також відповідач вказує і на те, що блокування доступу до Державного реєстру прав позивачеві на 3 місяці є одним з найменших заходів реагування, який передбачений Законом, а відсутність будь-яких відомостей про негативні наслідки здійснених позивачем порушень, зокрема, порушень прав та інтересів юридичних і фізичних осіб не може бути підставою для звільнення позивача від застосування санкцій, передбачених ст.37-1 згаданого Закону, а відповідно, не може бути і підставою для скасування оскаржуваного наказу, що підтверджено і позицією Верховного Суду від 25.01.2019р. у справі №820/5866/17. Окрім того, відповідач посилається і на те, що оспорюваний наказ є таким, що вичерпав свою дію фактом його виконання, а відтак, не порушує законних прав та інтересів позивача, на захист яких має бути спрямоване судове рішення, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову. У запереченнях щодо відповіді на відзив, представник відповідача додатково вказує і на те, що позивач у відповіді на відзив підтвердив факти відсутності відповідних документів в матеріалах реєстраційних справ саме в електронній формі, повноваження по формуванню яких покладено на позивача, що свідчить про визнання позивачем встановлених порушень (а.с.30-45, 120-124).

Також 01.11.2023р. відповідачем було подане клопотання про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, яке за результатами його розгляду було залишено без задоволення згідно ухвали суду від 02.11.2023р. (а.с.101-102).

Окрім того, ухвалою суду від 11.12.2023р. у цій справі були витребувані від відповідача додаткові документи через що строк її розгляду було продовжено до 22.01.2024р. (а.с.131).

20.12.2023р. від відповідача надійшов лист від 13.12.2023р. за змістом якого відповідач витребуваних вищенаведеною ухвалою суду копій документів не надав, при цьому, поклав такий обов`язок по збиранню відповідних доказів у даній справі на адміністративний суд в порушення вимог ч.2 ст.77, ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки за вказаними приписами обов`язок доводити правомірність прийняття оскаржуваного рішення із наданням суду відповідних доказів покладено на відповідача - суб`єкта владних повноважень, а не на суд.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 22.01.2024р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наданих учасниками справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

21.06.2023р. Міністерством юстиції України було видано наказ №1493/7 «Про проведення камеральної перевірки державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підпункту 4 пункту 6 Порядку №990, за змістом якого було вирішено провести у Державному реєстрі прав камеральну перевірку державного реєстратора - позивача у справі, щодо реєстраційних дій за заявами №№54393946, 54393766, 54393099, 54393547, 54394060, 54393938, 54393718, 54338109, 54547900, для цього утворено було відповідну комісію для проведення такої перевірки, про що свідчить зміст його копії, наявної у справі (а.с.69-71).

Згаданий вище наказ був направлений на адресу виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області та оприлюднений на офіційному веб-сайті Мінюсту, що підтверджується інформацією, наведеною у листах від 22.06.2023р. (а.с.72-73).

За результатами проведеної вищенаведеної камеральної перевірки відповідною Комісією був складений акт від 11.07.2023р. № 3938/19.1.4/23 за змістом якого видно, що Комісією були виявлені порушення позивачем вимог ст.ст.3,10,18,23 наведеного Закону, п.п.12,40,44,58 Порядку №1127, а саме:

- проведено державну реєстрацію права державної власності за відсутності витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо такого об`єкта (заяви №54393946, №54393766, №54393099, №54393547);

- проведено державну реєстрацію права державної власності за відсутності витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо такого об`єкта нерухомого майна, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної системи у сфері будівництва (заяви №54394060, №54393938, №54393718);

- проведено державну реєстрацію прав без направлення відповідного запиту до органу, який проводив оформлення та/або реєстрацію прав про надання інформації, необхідної для державної реєстрації прав, що виникли до 01.01.2013р.; за відсутності відомостей про технічну інвентаризацію об`єкта нерухомого майна, отриманих державним реєстратором з Єдиної держаної електронної системи у сфері будівництва (заява №54338109);

- проведено державну реєстрацію прав без відсутності відомостей про прийняття об`єкта нерухомого майна в експлуатацію (заява №54547900).

Окрім того, вказаний акт містить пропозицію Комісії - тимчасово блокувати позивачеві як державному реєстратору доступ до Державного реєстру прав строком на 3 (три) місяці, що підтверджується змістом копії наведеного акту перевірки (а.с.11-20,74-83).

На підставі вказаного акту, 11.07.2023р. посадовою особою Міністерства юстиції України був прийнятий наказ за №2537/5, у якому зазначено, що відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку №990 тимчасово блокувати державному реєстратору виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 доступ до Державного реєстру прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці, що підтверджується копією наведеного наказу (а.с.10,84).

Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та процедура здійснення контролю у даній сфері регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952-ІУ (далі - Закон №1952-ІУ) і Порядком здійснення Міністерством юстиції контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 року №990 (далі - Порядок №990).

За приписами ч. 1ст. 3 Закону N 1952-IV визначено, що загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 37-1 Закону N 1952-IV встановлено, що контроль у сфері державної реєстрації прав здійснюється Міністерством юстиції України, у тому числі шляхом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав. За результатами моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України проводить перевірки державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав.

Згідно з п.3 Порядку №990 передбачено, що основними завданнями контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації є: перевірка стану дотримання визначених законами порядків державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та/або державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації під час здійснення ними повноважень; запобігання, виявлення та вжиття заходів до усунення виявлених порушень вимог законів; визначення професійної компетентності осіб, які мають намір виконувати функції державного реєстратора та не перебували на посаді державного реєстратора або не виконували функції державного реєстратора; аналіз практики застосування законодавства у сфері державної реєстрації, надання відповідних узагальнених роз`яснень.

А у відповідності п.4 Порядку №990 встановлено, що контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації, зокрема щодо відповідності державних реєстраторів кваліфікаційним вимогам, визначеним законодавством, здійснюється шляхом розгляду скарг відповідно до Закону України "Про звернення громадян", звернень інших осіб відповідно до закону, депутатських звернень, аналізу інформації, опублікованої в засобах масової інформації чи оприлюдненої в Інтернеті, перевірки відомостей, отриманих Мін`юстом під час реалізації повноважень у сфері державної реєстрації, моніторингу реєстраційних дій в реєстрах, а також шляхом проведення спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах.

Згідно з п.6 Порядку №990 передбачено, що моніторинг реєстраційних дій в реєстрах як комплекс організаційно-технічних заходів, що за допомогою програмних засобів ведення реєстрів забезпечує проведення посадовими особами Мін`юсту аналітичного дослідження реєстраційних дій за певний проміжок часу (тиждень, місяць або квартал) за принципом зростання (без перевірки попередніх періодів), здійснюється за такими критеріями: 1) скасування записів у реєстрах; 2) проведення реєстраційних дій з порушенням строків, визначених законами; 3) проведення державної реєстрації припинення обтяжень права власності та інших речових прав, похідних від права власності, на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва (крім випадку проведення такої реєстраційної дії державними та приватними виконавцями); 4) проведення державним реєстратором реєстраційних дій протягом одного року з дня призначення на відповідну посаду суб`єктом державної реєстрації, з дня призначення на посаду державного нотаріуса чи з дня реєстрації приватної нотаріальної діяльності, а також протягом шести місяців з дня відновлення доступу державного реєстратора до реєстрів.

Відповідно до п.9 Порядку №990 встановлено, що камеральна перевірка за результатами здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації проводиться на підставі рішення Мін`юсту в разі виявлення порушень, визначених законами, порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та/або державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

За пунктом 14 Порядку №990 визначено, що за результатами проведення камеральної перевірки посадова особа Мін`юсту готує проект рішення Мін`юсту про результати проведення камеральної перевірки та у випадках, передбачених законами, про притягнення державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації до передбаченої законом відповідальності.

Згідно до вимог п. 21 Порядку №990 передбачено, що рішення Мін`юсту про результати проведення камеральної перевірки та притягнення державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації до передбаченої законом відповідальності може бути оскаржено відповідно до закону.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Також і у пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008р. №9-рп/2008 у справі №1-10/2008 зазначено, що при визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії) стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Зважаючи на наведені вище приписи рішення Конституційного Суду України, положення КАС України та загальновідомі ознаки, властивості нормативно-правового й індивідуального актів, оскаржений наказ від 11.07.2023 року № 2537/5 - є актом індивідуальної дії, оскільки не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи стосовно позивача, які, після їх реалізації, вичерпують свою дію.

З огляду на вказане, слідує, що нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин.

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи копій документів, Міністерством юстиції України був прийнятий наказ від 11.07.2023р. №2537/5, яким тимчасово блоковано державному реєстратору виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 доступ до Державного реєстру прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці, що підтверджується змістом копії наведеного наказу (а.с.10,84).

Тобто, із аналізу змісту наведеного наказу можна дійти висновку, що 3 місячний строк дії згаданого наказу закінчився 11.10.2023р., а відповідно, доступ до державного реєстру речових прав на нерухоме майно державному реєстратору виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 повинно бути відновлено вже з 12.10.2023р.

Позивачем доказів того, що відповідний доступ до Державного реєстру прав йому не було відновлено з 12.10.2023р. суду не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що станом на день винесення судового рішення у цій справі (22.01.2024р.) наказ від 11.07.2023р. №2537/5, що є предметом цього спору, вичерпав свою дію, а відповідно, його оскарження не призводить до жодних правових наслідків для позивача.

Роблячи такий висновок судом враховується наступне.

За змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 124 Основного Закону України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди (частина четверта статті 125 Конституції України).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп Суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003).

За правилами частини першої статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Такий висновок сформований і у постанові Верховного Суду від 19.05.2021р. у справі №826/13229/16.

Враховуючи наведене та те, що у ході судового розгляду даної справи судом було встановлено, що оспорюваний наказ від 11.07.2023р. №2537/5, що є предметом спору у ці справі, на момент винесення рішення - 22.01.2024р. вичерпав свою дію, тобто, є реалізованим, тому суд приходить до висновку, що фактично оспорюваний наказ не створює для позивача обов`язків чи правових наслідків, які підлягають судовому захисту та відновленню, у зв`язку із чим у задоволенні даного позову про визнання протиправним та скасування такого наказу, який вичерпав свою дію, слід відмовити.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання - ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Разом з тим, позивачем у ході судового розгляду даної справи не було доведено жодними належними, достатніми і допустимими доказами порушення його прав та інтересів після реалізації оспорюваного наказу (вичерпання його дії), тобто, після 12.10.2023р. та станом на 22.01.2024р. (дата винесення судового рішення), з урахуванням аналізу вищенаведених обставин та приписів наведеного чинного законодавства, які позивачем не спростовані.

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Приймаючи до уваги все вищевикладене та враховуючи, що оспорюваний наказ вичерпав свою дію, а отже, не призводить до порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту та відновленню, тому у адміністративного суду жодні правові обґрунтовані підстави для визнання такого наказу протиправним та його скасування відсутні, у зв`язку із чим у задоволенні позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 52, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову Державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу №2537/5 від 11.07.2023р. - відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва