Справа № 335/12811/23
Суддя: Мінаєв М. М.
Дата ухвалення: 2024-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

при секретарі - Печерей О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Запорізькій області про визнання протиправною і скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

25.12.2023 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла адміністративна справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 , в якому позивач просить визнати протиправною і скасувати постанову від 17.12.2023 серії ЕНА № 1115806 про накладення на позивача адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Адміністративний позов обґрунтований тим, що жодного правопорушення позивач не вчиняв, на місці зупинки працівники поліції на вимогу позивача не надали доказів порушення позивачем Правил дорожнього руху, в тому числі відповідного відеозапису, а висновок про винуватість позивача є суб`єктивною думкою поліцейських. Крім того, при винесені оскаржуваної постанови працівниками поліції були порушені права позивача, закріплені у ст. 268 КУпАП, а саме право на ознайомлення з матеріалами справи, право на надання пояснення, подання доказів та клопотань, право на користування правовою допомогою. Фактично справу було розглянуто без участі позивача, незалежно від надання ним пояснень. При цьому відмітка у постанові про роз`яснення прав, передбачених ст. 268 КУпАП, має формальний характер, оскільки розміщена після графи про розмір штрафу.

Ухвалою суду від 29.12.2023 року провадження у справі було відкрите, сторонам був наданий для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування.

В судове засідання 08.01.2024 учасники справи не з`явились, доказів про їх належне повідомлення про час і місце судового розгляду до суду не надійшло.

16.01.2024 до суду надійшов письмовий відзив відповідача із запереченнями проти задоволення позову. Зокрема, відповідач послався на те, що під час несення служби інспектором УПП в Запорізькій області було виявлено транспортний засіб під керуванням позивача, який здійснив зупинку транспортного засобу ближче 30 метрів від посадкового майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 метрів від дорожнього знаку такої зупинки з обох боків, що є порушенням вимог п. 15.9.е Правил дорожнього руху. У зв`язку з цим щодо позивача була складена оскаржувана постанова з дотриманням відповідної процедури, в тому числі з роз`ясненням позивачу прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. При цьому від позивача жодних клопотань не надійшло. Доводи позивача щодо порушення працівниками поліції процедури складання постанови про адміністративне правопорушення спростовуються відеозаписом з портативних відеореєстраторів співробітників поліції та з відеореєстратора, який встановлений у службовому автомобілі.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, пославшись на факти і норми права, викладені в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання явку представника не забезпечив, при поданні відзиву на позов просив розглянути справу без його участі.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі матеріали, суд приходить до такого.

Як випливає з матеріалів справи, Постановою серії ЕНА № 1115806 по справі про адміністративне правопорушення від 17.12.2023 року, винесеною інспектором 2-го взводу 2-ї роти 1-го батальйону УПП в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Благуном В.Є., позивач був визнаний винуватим у тому, що 17.12.2023 об 22 год. 53 хв. біля будинку по вулиці Моторобудівників, 64, у м. Запоріжжя, керуючи транспортним засобом Renault Logan, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зупинку транспортного засобу ближче 30 метрів від посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів, чим порушив пункт 15.9.е Правил дорожнього руху. Цією постановою на позивача було накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 283 КУпАП постанова у справі по адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акту, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, саме відповідач несе тягар доказування правомірності своїх дій та рішень, і саме відповідач не надав жодних доказів законності й обґрунтованості Постанови.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17 зробив висновок про те, що сама постанова про адміністративне правопорушення не може розцінюватись як беззаперечний доказ вчинення правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Натомість з доданого до відзиву відповідача відеозапису з портативного пристрою працівника поліції судом встановлено, що у вказаний в оскаржуваній постанові час позивач, керуючи транспортним засобом Renault Logan, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дійсно здійснив зупинку транспортного засобу ближче 30 метрів від посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів. Зокрема, вказаний відеозаписом зафіксовано, що в момент, коли службовий автомобіль працівників поліції зупинився біля транспортного засобу Renault Logan, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за його кермом дійсно знаходився позивач, і факту керування не оспорював. При цьому вказаний транспортний засіб дійсно знаходився в межах посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів та майже під відповідним знаком зупинки громадського транспорту. Також вказаним відеозаписом зафіксовано, що під час спілкування із співробітниками поліції позивач не заперечував того факту, що здійснив зупинку у вказаному місці на короткий час з метою поповнення рахунку, однак заперечував факт наявності в якого діях порушень Правил дорожнього руху. Крім того, позивач висловлював обурення діями працівників поліції, які вбачали порушення вимог Правил дорожнього руху саме в його діях в період доби безпосередньо перед настанням комендантського часу, тоді як кожного дня на цьому місці зупиняється багато інших автомобілів, водії яких не притягуються до відповідальності. Нарешті, будучи явно обуреним діями співробітників поліції, позивач, надавши документи на право керування транспортним засобом та іншу інформацію, необхідну для складання постанови про адміністративне правопорушення, покинув місце зупинки, не дочекавшись роз`яснення йому прав за ст. 268 КУпАП, складання та вручення йому вказаної постанови.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги наведені критерії, суд констатує, що наданим відповідачем відеозаписом підтверджується, позивач дійсно 17.12.2023 об 22 год. 53 хв. біля будинку по вулиці Моторобудівників, 64, у м. Запоріжжя, керуючи транспортним засобом Renault Logan, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зупинку транспортного засобу ближче 30 метрів від посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів, чим порушив пункт 15.9.е Правил дорожнього руху, яким така зупинка забороняється.

Позивач доказів на спростування наданого відповідачем доказу не надав.

Крім того, наданим відповідачем відеозаписом підтверджується, що позивач з власної ініціативи покинув місце зупинки до розгляду працівником поліції справи про адміністративне правопорушення та складання оскаржуваної постанови, попри те, що позивач був попереджений, що така справа зараз буде розглядатись. Відтак, суд відхиляє доводи позивача щодо порушення співробітниками поліції його прав, передбачених ст. 268 КУпАП, оскільки позивач власною поведінкою явно виразив своє небажання бути присутнім під час розгляду справи та винесення оскаржуваної постанови.

Заборона, встановлена пунктом 15.9.е Правил дорожнього руху, має легітимну мету запобігти перешкодам у переміщенні маршрутних, в тому числі великогабаритних, транспортних засобів, а також запобігти небезпеці для пасажирів та інших учасників дорожнього руху, яку можуть створювати транспортні засоби у разі їх зупинки в межах, заборонених вказаною нормою.

Частиною першою статті 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками

У зв`язку з цим суд враховує, що вказане порушення було вчинене позивачем у пізній час доби, за десять хвилин до початку комендантського часу, який у місці Запоріжжя встановлений з 23-ї години до 5-ї години ранку наступного дня, при цьому на зупинці для маршрутних транспортних засобів, де жодного такого транспортного засобу не перебувало, в умовах, коли маршрутні транспортні засоби вже не перебували на маршрутах у зв`язку з наближенням комендантського часу.

Відповідно до ст. 22 КУпАП, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган, уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

При вирішенні питання про малозначність діяння, вчиненого особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд виходить того, що така малозначність має полягати в сукупності трьох умов:

1) формальна наявність у вчиненому діянні ознак складу правопорушення, передбаченого законом про адміністративну відповідальність, тобто всіх тих передбачених у законі об`єктивних і суб`єктивних ознак, що у відповідній статті (частині статті) КУпАП характеризують певний склад правопорушення;

2) малозначне діяння не становить суспільної небезпеки чи шкоди, яка є типовою для певного правопорушення. Це виражається в тому, що воно не заподіює взагалі шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству чи державі, або заподіює їм явно незначну (мізерну) шкоду;

3) малозначне діяння не повинно бути суб`єктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди.

Відтак, вчинене позивачем діяння, хоча формально і було порушенням вимог пункту 15.9.е Правил дорожнього руху, - не створювало і не могло створити перешкоди для руху маршрутних транспортних засобів, і не було суб`єктивно на це спрямоване, що вказує на малозначність такого діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Встановлені судом обставини вказують на те, що при винесенні оскаржуваної постанови службова особа УПП в Запорізькій області діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, але при цьому оскаржувана постанова була ухвалена з використанням відповідного повноваження без мети, з якою воно надано, і не ґрунтується на засадах обґрунтованості та пропорційності, що призвело до надмірного формалізму та, як наслідок, до ухвалення законного, але несправедливого рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення (п. 3); змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено (п. 4).

Відтак, суд приходить до висновку про те, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю в порядку ч. 1 ст. 22, ч. 2 ст. 284 КУпАП.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При поданні позову позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Водночас суд враховує положення ч. 8 ст. 139 КУпАП, відповідної до якої, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник перш за все через формальне порушення позивачем Правил дорожнього руху, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача судового збору, сплаченого позивачем.

Крім того, позивачем при поданні позову був вказаний орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн., та просив стягнути цю суму з відповідача.

Ані при поданні адміністративного позову, ані під час судового розгляду справи до видалення суду до нарадчої кімнати, позивач не надав жодного доказу ані в обґрунтування заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, ані на підтвердження того, що вони були фактично понесені позивачем або будуть понесені у майбутньому, та на чию конкретно користь.

Відповідач у відзиві заперечував проти стягнення такої суми посилаючись на те, що вона є неспівмірною та такою, що не підтверджена жодними належними доказами.

Оцінюючи наведені доводи сторін, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до правової позиції, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2020р. у справі № 904/4507/18, вказано, що Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Крім того, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Суд звертає увагу, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відтак, оскільки позивач не надав жодних доказів ані в обґрунтування заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, ані на підтвердження того, що вони були фактично понесені позивачем або будуть понесені у майбутньому, та на чию конкретно користь, а відповідач заперечував проти стягнення з нього таких витрат саме з цих причин, суд не вбачає підстав для стягнення таких витрат на користь позивача.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 2, 77, 90, 139, 242-246, 286 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Запорізькій області про визнання протиправною і скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, - задовольнити частково.

Постанову серії ЕНА № 1115806 від 17.12.2023, винесену інспектором 2-го взводу 2-ї роти 1-го батальйону УПП в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Благуном В.Є., про накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. - скасувати.

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП у зв`язку з малозначністю діяння, обмежившись усним зауваженням.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - закрити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили і є остаточним після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя М.М. Мінаєв