Справа № 380/15278/23
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду у частині позовних вимог

24 січня 2024 рокусправа № 380/15278/23
зал судових засідань №11

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Сенчука Л.Ю.,

представника позивача Бенцарука Р.А.,

представника відповідача Лиси Н.В.,

розглянувши у підготовчому засіданні у місті Львові заяву представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду у частині позовних вимог та клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у частині позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області , місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл.Генерала Григоренка, 3, в якій, із врахуванням уточненої позовної заяви від 01.08.2023, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області за №1839 о/с від 29.05.2023 Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників ГУНП у Львівській області та порушення службової дисципліни, яким наказано звільнити лейтенанта поліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого відділу протидії груповій злочинності та розкриття злочинів, спрямованих на порушення рівноправності громадян управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у Львівській області за грубе порушення службової дисципліни;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області за №236 о/с від 05.06.2023 Про особовий склад щодо звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого відділу протидії груповій злочинності та розкриття злочинів, спрямованих на порушення рівноправності громадян управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у Львівській області відповідно до Закону України Про національну поліцію та зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України);

- зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу протидії груповій злочинності та розкриття злочинів, спрямованих на порушення рівноправності громадян управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у Львівській області з дати звільнення;

- виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою від 10.07.2023 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 05.09.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 17.01.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд прийняв до провадження заяву позивача про збільшення позовних вимог від 04.12.2023, у якій просить визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області № 237 о/с від 06.06.2023 «Про особовий склад» щодо часткової зміни пункту наказу ГУНП від 05.06.2023 № 236 о/с про зміну читання підстави звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 із займаної посади.

Представник відповідача подала до суду клопотання від 23.01.2024 про залишення позовної заяви без розгляду у частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області за № 237 о/с від 06.06.2023 «Про особовий склад» щодо часткової зміни пункту наказу ГУНП від 05.06.2023 № 236 о/с про зміну читання підстави звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 із займаної посади. Заява обґрунтована тим, що відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовним вимог 05.12.2023 (зі змістом спірного наказу позивач вже був ознайомлений станом на день подання адміністративного позову, оскільки такий знаходиться у додатках до позовної заяви), тобто по спливу п`яти місяців, при встановленому частиною п`ятою статті 122 КАС України місячному строку звернення до суду, тобто з пропуском строку без поважних причин.

Представник позивача подав до суду заяву від 24.01.2024 про поновлення пропущеного строку звернення до суду з поважних причин у частині позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області за № 237 о/с від 06.06.2023 «Про особовий склад» щодо часткової зміни пункту наказу ГУНП від 05.06.2023 № 236 о/с про зміну читання підстави звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 із займаної посади. Зазначає, що він своєчасно пред`явив до суду первісні позовні вимоги. Тобто наказ про звільнення позивача із займаної посади оскаржено у встановлений законодавством строк. Саме цим протиправним наказом порушено права позивача на працю, а ось спосіб і кількість внесення до нього змін не змінюють природу трудового спору.

У підготовчому засіданні представник позивача проти залишення позовної заяви без розгляду у частині позовних вимог заперечив, просив суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити такий строк.

У підготовчому засіданні представник відповідача проти заяви представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду у частині позовних вимог заперечила, просила суд залишити позовну заяву без розгляду у частині позовних вимог.

Розглянувши заяву представника позивача про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду у частині позовних вимог та клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у частині позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. За змістом частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Правова регламентація поновлення пропущеного процесуального строку забезпечується, серед іншого, приписами частин першої, третьої та шостої статті 121 КАС України. Вказані норми визначають, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли згаданим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Частина друга статті 55 Конституції України визначає, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який в адміністративному судочинстві визначений як строк звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

У пункті 570 рішення у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії Європейський Суд з прав людини (далі за текстом - ЄСПЛ) визначив термін давності, як передбачене законом право порушника не піддаватися попередженню або суду після закінчення певного терміну після здійснення правопорушення. Як зазначив ЄСПЛ, строки давності, які характерні для національних правових систем Держав-учасниць, відповідають декільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у рішенні від 29.06.2010 №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Інакше кажучи, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший частини другої статті 122 КАС України).

Частина п`ята статті 122 КАС України визначає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Однією з позовних вимог є визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області за № 237 о/с від 06.06.2023 «Про особовий склад» щодо часткової зміни пункту наказу ГУНП від 05.06.2023 № 236 о/с про зміну читання підстави звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 із займаної посади.

Суд встановив, що позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовним вимог 05.12.2023. У підготовчому засіданні представник позивача підтвердив, що оскаржений наказ позивач отримав 26.07.2023.

З наведеного вбачається, що із заявою про визнання протиправним та скасування Головного управління Національної поліції у Львівській області за № 237 о/с від 06.06.2023 «Про особовий склад» позивач звернувся до суду з пропуском місячного строку, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Оцінюючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, суд звертає увагу на те, що зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому, як правило, не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду. Окрім цього, не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" від 25.01.2000 ЄСПЛ зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, постанова від 22.04.2020 у справі №811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли згаданим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як на поважну причину пропуску строку звернення до суду позивач посилається на те, що він у встановлений законом строк оскаржив наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області за №236 о/с від 05.06.2023 Про особовий склад. Тому і наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області №237 о/с від 06.06.2023 «Про особовий склад» має вважатися таким, що оскаржений у встановленим законом строк.

Суд звертає увагу позивач на те, що наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області за №236 о/с від 05.06.2023 Про особовий склад та наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області №237 о/с від 06.06.2023 є окремими правовими актами індивідуальної дії, які створюють різні правові наслідки. У зв`язку з цим, оскарження наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області №236о/с від 05.06.2023 Про особовий склад жодним чином не впливає на перебіг строку оскарження наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області №237 о/с від 06.06.2023 Про особовий склад .

Суд відхиляє доводи позивача про причинно-наслідковий зв`язок між вказаними наказами, який, на його думку, підтверджує поважність причин пропуску строку звернення до суду, виходячи з такого. Так, обидва накази стосуються проходження позивачем служби в поліції. Проте, суд не знайшов підстав вважати, що між згаданими існує такий причинно-наслідковий зв`язок, який би перешкоджав позивачу звернутися до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області №237 о/с від 06.06.2023 «Про особовий склад», у межах визначених строків.

За результатом розгляду заяви представника позивача від 23.01.2024 про поновлення пропущеного строку звернення до суду у частині позовних вимог суд дійшов висновку, що причини пропуску строку звернення до суду із позовною заявою у частині вимог про визнання протиправним та скасування наказу відповідача №237 о/с від 06.06.2023 «Про особовий склад» є неповажними, що має наслідком відмову у задоволенні заяви позивача від 23.01.2024 про поновлення пропущеного строку звернення до суду у цій частині позовних вимог та відповідно задоволення клопотання представника відповідача від 23.01.2024 про залишення позовної заяви без розгляду у цій частині позовних вимог.

Таким чином, суд висновує про необхідність залишення позовної заяви без розгляду у частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу ГУ НП у Львівській області №237 о/с від 06.06.2023 «Про особовий склад».

Керуючись статтями 121, 123, 243, 248 КАС України, суд

у х в а л и в :

у задоволенні заяви представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду у частині позовних вимог відмовити повністю.

Клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у частині позовних вимог задовольнити повністю.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області №237 о/с від 06.06.2023 «Про особовий склад» залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 29 січня 2024 року.

Суддя А.Г. Гулик