Справа № 640/6067/20
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2024-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6067/20 Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Аліменка В.О.,

Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року по справі за адміністративним позовом Громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

Громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі-відповідач), третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування пункту 10 з підпунктами 10.1-10.2 наказу №165 від 31.05.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області на звернення позивача за обміном посвідки на постійне проживання не було здійснено її обмін та повідомлено позивача про скасування йому посвідки на постійне проживання відповідно до пункту 10 наказу ДМС України від 31.05.2019 №165 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання". Позивач вважає пункт 10 з підпунктами 10.1-10.2 наказу Державної міграційної служби України від 31.05.2019 №165 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання" стосовно нього протиправним та таким, що грубо порушує законодавства України, права, свободи та законні інтереси позивача та підлягає скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року позов задоволено: визнано протиправним та скасовано пункт 10 з підпунктами 10.1, 10.2 наказу Державної міграційної служби України №165 від 31.05.2019 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", яким визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18.06.2003 та серії НОМЕР_2 від 10.02.2012 громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що заяви іноземців та осіб без громадянства про надання дозволу на імміграцію або видачу посвідки на постійне проживання подані з 07.08.2001 до 07.02.2002, підлягали розгляду відповідно до вимог Закону, тобто його норми використовувалися як норми прямої дії. Таким чином, з відповідною заявою позивачу необхідно було звернутись до 07.02.2002, оскільки з 08.02.2002 іноземці вказаної категорії мали право отримати посвідку на постійне проживання виключно за умови наявності дозволу на імміграцію при наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений частиною другою та третьою статті 4 Закону України "Про імміграцію". Зважаючи на те, що позивач процедуру дозволу на імміграцію не проходив, відповідач вважає, що посвідка на постійне проживання видана позивачеві за відсутності правових підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Позивач звертає увагу, що ані Законом України «Про імміграцію», ані жодною іншою нормою законодавства України не передбачено таку підставу для прийняття рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання чи скасування дозволу на імміграцію, як пропуск заінтересованою особою шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні. Позивач звертає увагу, що з моменту документування його посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію чи визнання недійсною посвідки на постійне проживання. При цьому, ні оскаржуване рішення, ні висновок від 07.05.2019 не містять в собі жодних відомостей, які б свідчили про те, що при документування позивача посвідкою на постійне проживання з його боку мали місце будь-які протиправні дії, які б призвели до порушення вимог законодавства. Також, позивач акцентує увагу на тому, що у 2012 році останньому видано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» та документовано відповідною посвідкою. При цьому, ні оскаржуваний наказ, ні висновок не містять жодної інформації про скасування наданого позивачеві дозволу на імміграцію.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Державною міграційною службою України прийнято наказ від 31.05.2019 № 165 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання" в пункті 10 якого зазначено, що на підставі висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 07.05.2019 стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1: визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18.06.2003 та серії НОМЕР_2 від 10.02.2012; начальникові ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Гузю В.В. забезпечити вилучення зазначених у підпункті 10.1 пункту 10 наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Не погодившись із зазначеним в наказі, вважаючи його протиправним, незаконним і необґрунтованим, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, проаналізувавши положення статей 1, 2, 3, 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статей 1, 12, Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, дійшов висновку, що пункт 10 з підпунктами 10.1-10.2 наказу Державної міграційної служби України №165 від 31.05.2019 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", яким визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 18.06.2003 та серії НОМЕР_2 від 10.02.2012 громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято всупереч приписів чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):

іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;

посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про імміграцію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 3 Закону України «Про імміграцію» визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

З`ясовуючи підстави визнання відповідачем недійсними посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18.06.2003 та серії НОМЕР_2 від 10.02.2012, колегія суддів зважає на наступне.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається зі змісту висновку про розгляд матеріалів справи щодо оформлення і видачі посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого начальником Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області 07.05.2019 (надалі - висновок), що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 прибув в СРСР у 1988 році відповідно до Угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання на роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року. У період з 1988 року по 1992 рік громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 працював на посаді слюсаря ВАТ «Завод ім. І.А. Ліхачова» у м. Москва, Росія.

У подальшому позивач прибув в Україну та постійно проживав у м. Києві.

Так, 07.08.2001 набув чинності Закон України «Про імміграцію».

Згідно з абзацом 4 пункту 4 Прикінцевих положень вказаного Закону вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

18.06.2003 УГІРФО ГУ МВС у м. Києві документувало позивача посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 на підставі пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».

У висновку відповідач стверджує, що з заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивач звернувся 18 червня 2003 року, тобто з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ, як-то передбачено абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону.

Указані обставини, на переконання відповідача, свідчать про те, що позивач повинен був звертатись з заявою про надання дозволу на імміграцію у порядку, що передбачений статтею 9 Закону України «Про імміграцію».

Так, відповідач в оскаржуваному наказі керувався підпунктом 8 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яким передбачено, що посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.

Колегія суддів звертає увагу, що статтею 6 Закону України «Про імміграцію», у редакції, яка діяла станом на 18.06.2003, було передбачено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи:

1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні;

3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання;

5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про імміграцію», у редакції, що діяла станом на 18.06.2003, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

В контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу, що саме до повноважень органу, який видав позивачеві посвідку на постійне проживання в Україні, - УГІРФО ГУ МВС у м. Києві відносилась перевірка законності залишення громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 на постійне проживання на території України.

Також, колегія суддів звертає увагу, що у висновку відсутні відомості, а в матеріалах справи докази, які б свідчили, що на момент видачі позивачеві посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , існували підстави, передбачені статтею 10 Закону України «Про імміграцію».

Так, позивач звернувся з пропуском шестимісячного строку, поряд з цим указана обставина не була перешкодою саме для УГІРФО ГУ МВС у м. Києві для видачі позивачеві посвідки на постійне проживання на підставі абзацу четвертого пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».

Отже, саме внаслідок порушення УГІРФО ГУ МВС у м. Києві вимог діючого законодавства, позивача у 2003 році було документовано посвідкою на постійне проживання без проходження процедури отримання дозволу на імміграцію.

Поряд з цим, судова колегія акцентує увагу на тому, що вказані обставини не можуть бути підставою для визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні від 20.01.2012 "Рисовський проти України", ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи вказану справу, Європейський суд зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

З аналізу наведеного вбачається, що помилка УГІРФО ГУ МВС у м. Києві у визначенні підстави видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивачеві, не може нести негативних наслідків для останнього особливо після спливу 16 років проживання в Україні (з дня, коли позивача було вперше документовано посвідкою на постійне проживання).

Також, колегія суддів звертає увагу, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідачем не було враховано наступних обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.04.2012 громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до УГІРФО ГУ МВС в м. Києві з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з рішенням щодо розгляду матеріалів громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженим начальником УГІРФО ГУ МВС в м. Києві 08.02.2012:

1. Громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 , як особа, яка вже має дозвіл на імміграцію в Україну;

2. Повідомити громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 про надання йому дозволу на імміграцію в Україну для іноземця;

3. Документувати громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні для іноземця.

На підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» 08.02.2012 громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 видано дозвіл на імміграцію в Україну № 11/104566.

10.02.2012 позивач отримав в УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві нову посвідку серії НОМЕР_2 з терміном дії «безстроково».

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Частиною 2 вказаної статті Закону України «Про імміграцію» установлено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів:

1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;

2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;

3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;

4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;

5) особи, які раніше перебували в громадянстві України;

6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти;

8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;

9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у межах квоти було отримано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», тобто, як батько іммігрантки.

Як вбачається з матеріалів справи, донька позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилась у м. Києві.

На момент видачі позивачеві дозволу на імміграцію, ОСОБА_3 була документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

06.06.2013 Деснянським РВ ГУДМС України в м. Києві видано ОСОБА_3 паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 .

Так, відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктами 21, 22 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.

Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Колегія суддів звертає увагу, що наведеними нормами передбачено, що ініціаторами скасування дозволу на імміграцію можуть бути як ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, так і інші органи, перелік яких наведено у абзаці другому пункту 21 Порядку № 1983.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи, що відповідачем не було ініційовано питання про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 08.02.2012 № 11/104566, виданого громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що визнаючи недійсною посвідку серії НОМЕР_2 від 10.02.2012 на підставі підпункту 8 пункту 72 Порядку № 321, відповідач діяв передчасно та всупереч наведеній процедурі без з`ясування підстав видачі дозволу на імміграцію.

Колегія суддів звертає увагу, що висновок не містить доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачеві дозволу на імміграцію та посвідки, які передбачені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», при цьому, як уже було зазначено судом апеляційної інстанції помилка УГІРФО ГУ МВС у м. Києві у визначенні підстави видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивачеві вперше, не може нести негативних наслідків для останнього.

Колегія суддів також враховує, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

На переконання суду, оскаржуване рішення прийнято відповідачем без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, а також інтересами позивача, позаяк при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні, відповідний державний орган підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Також, суд звертає увагу, що при прийнятті спірного рішення відповідачем не було враховано усіх обставин, що мали значення для його прийняття.

Так, поза увагою відповідача залишились обставини, що на момент прийняття спірного рішення громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, адже в Україні проживають його дружина, яка документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_4 , термін дії - безстроково, дочка, яка народилися на території України та є громадянкою України та син, який документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_5 , термін дії - безстроково.

Крім того позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем та є платником податків, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься запис № 0010047 від 16.04.2004.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що позивачем не порушено вимоги законодавства про імміграцію при зверненні до міграційного органу з заявами про видачу посвідки на постійне проживання та про надання дозволу на імміграцію в Україну, суд дійшов висновку, що підпункти 10.1, 10.2 пункту 10 наказу Державної міграційної служби України від 31.05.2019 № 165 не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а також суперечать встановленим у справі обставинам, є протиправними та підлягають скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки їх суть зводиться до констатації норм законодавства, а не помилок чи то порушень судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, за таких обставин доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позову в цій справі.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: В.О. Аліменко

О.М. Ганечко