Справа № 200/6320/23
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2024-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2024 року Справа№200/6320/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, до Служби судової охорони та до Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Державної судової адміністрації України (далі - 1-й відповідач), до Служби судової охорони (далі - 2-й відповідач) та до Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області (далі - 3-й відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо невиділення коштів Службі судової охорони, як розпоряднику коштів нижчого рівня, для виплати на користь ОСОБА_1 щомісячної додаткової винагороди на період дії воєнного стану, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, в розмірі 30000 гривень за період проходження служби з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року;

- визнати протиправною бездіяльність Служби судової охорони щодо невиділення коштів Територіальному управлінню Служби судової охорони у Донецькій області, як розпоряднику коштів нижчого рівня, для виплати на користь ОСОБА_1 щомісячної додаткової винагороди на період дії воєнного стану, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, в розмірі 30000 гривень за період проходження служби з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року;

- зобов`язати Службу судової охорони виділити кошти Територіальному управлінню Служби судової охорони у Донецькій області, як розпоряднику коштів нижчого рівня, для виплати на користь ОСОБА_1 щомісячної додаткової винагороди на період дії воєнного стану, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, в розмірі 30000 гривень за період проходження служби з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року;

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області щодо ненарахування і невиплати на користь ОСОБА_1 щомісячної додаткової винагороди на період дії воєнного стану, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, в розмірі 30000 гривень за період проходження служби з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року;

- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Донецькій області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 щомісячну додаткову винагороду на період дії воєнного стану, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, в розмірі 30000 гривень за період проходження служби з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року.

В обґрунтування позову позивач вказує, що починаючи з 2020 року і по теперішній час він проходить службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у Донецькій області на посаді командира 1 відділення 8 взводу охорони 2 підрозділу охорони та виконує завдання, покладенні на Службу судової охорони на території Донецької області.

Позивач зазначає про те, що за період проходження служби під час дії воєнного стану з 24.02.2022 року по 20.01.2023 рік йому не виплачувалася додаткова винагорода відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" та не видавалися накази про виплату додаткової винагороди, визначеної постановою Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", що призвело до порушення права позивача на отримання вказаної щомісячної додаткової винагороди.

Позивач вважає, що 1-м та 2-м відповідачами протиправно не було виділено кошти на виплату йому щомісячної додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" в розмірі 30000,00 грн.

Також позивач вважає, що 3-м відповідачем було протиправно не нараховано та не виплачено йому суму щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн, оскільки відсутність або скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат чи відмови у виплаті щомісячної додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".

2-й відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свої заперечення, 2-й відповідач вказує, що у спірних правовідносинах діяв у межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені законом.

Зокрема, 2-й відповідач у відзиві на позов зазначає, що відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 26.08.2020 року № 384, грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення.

Отже, для видання наказу про виплату співробітникам Служби додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" необхідна наявність у затвердженому кошторисі Служби за фондом оплати праці співробітників відповідних коштів на її виплату.

Натомість, у затвердженому Державною судовою адміністрацією України кошторисі Служби судової охорони на 2022 та 2023 роки та відповідних кошторисах територіальних управлінь Служби судової охорони, в тому числі й Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області, видатки на виплату додаткової винагороди, визначеної постановою Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", не передбачались та не затверджувались, у зв`язку з чим існуючий за фондом оплати праці фінансовий ресурс Служби не дозволяє здійснити таку виплату.

Серед іншого, 2-й відповідач у відзиві також вказує, що позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду з цим позовом.

1-й та 3-й відповідачі відзивів на позовну заяву до суду не надали.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13.11.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, до Служби судової охорони та до Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 200/6320/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Як видно з відомостей програмного забезпечення "Діловодство спеціалізованого суду", ухвалу від 13.11.2023 року було доставлено до електронних кабінетів 1-го і 3-го відповідачів у підсистемі "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи 14.11.2023 року о 21 годині 16 хвилин.

Крім того, копію ухвали від 13.11.2023 року було направлено на електронну поштову адресу 1-го () і 3-го () відповідачів, які були зазначені позивачем у позові та які міститься на офіційному вебсайті Судової влади України.

Як вже було вказано, 1-м та 3-м відповідачами відзивів на позов до суду не надано.

Причин неподання відзивів на позов 1-м і 3-м відповідачами суду теж не повідомлено.

Положеннями частини 2 статті 175 КАС України установлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з частиною 4 статті 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Ухвалою від 29.01.2024 року на підставі поданої позивачем заяви визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом та поновлено пропущений ним строк звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивач у справі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Починаючи з 2020 року і до сьогодні (в тому числі у спірний період з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року) позивач проходив службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у Донецькій області на посаді командира 1 відділення 8 взводу охорони 2 підрозділу охорони (посвідчення серії НОМЕР_3 ).

Згідно з довідкою Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області від 23.02.2023 року позивач залучався до виконання завдань з організації та несення служби з охорони приміщень судів, органів та установ системи правосуддя, підтримання громадського порядку в суді, припинення проявів неповаги до суду, забезпечення в суді безпеки учасників судового процесу з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року в такі періоди:

- 27.02.2022 року;

- 03, 05, 08, 14, 16, 19, 22, 25, 28, 31.03.2022 року;

- 03, 06, 09, 12, 15, 18, 21, 24, 27, 30.04.2022 року;

- 03, 06, 09, 12, 15, 21, 24, 27, 30.05.2022 року;

- 02, 04, 07, 08, 10, 14, 16, 18, 20, 22, 24, 26, 28, 30.06.2022 року;

- 02, 04, 06, 07, 08, 10, 12, 15, 18, 21, 24, 27.07.2022 року;

- 02, 05, 23.08.2022 року;

- 12, 13, 15, 17, 19, 22, 23, 26, 27, 30.09.2022 року;

- 01, 04, 05, 08, 09, 12, 13, 15, 20, 21, 24, 25, 28, 29.10.2023 року;

- 01, 02, 05, 06, 09, 10, 13, 14, 17, 18, 21, 22, 24, 25, 28, 30.11.2023 року;

- 01, 04, 07, 10, 13, 16, 19, 22, 25, 28, 31.12.2023 року;

- 02, 05, 06, 09, 10, 13, 14, 17, 18.01.2023 року.

За довідкою Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області від 23.02.2023 року позивач залучався до заходів щодо виконання завдань із територіальної оборони з 24.02.2022 року по 01.08.2022 року в такі періоди:

- 29.04.2022 року;

- 02, 05, 08, 11, 14, 17, 20, 23, 26, 29.05.2022 року;

- 01, 05, 13, 17, 21, 25, 29.06.2022 року;

- 03, 11, 17, 20, 23, 26, 29, 30.07.2022 року;

- 01.08.2022 року.

Як свідчать матеріали справи, у спірний період з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року щомісячна додаткова винагорода у розмірі 30000,00 грн під час дії воєнного стану, яка передбачена положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова КМУ № 168), не нараховувалась і не виплачувалась позивачу, що відповідачами не заперечується.

Позивач вважає, що відповідачами було порушено вимоги чинного законодавства щодо виплати щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн відповідно до Постанови КМУ № 168 за період з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року.

Судом установлено, що дана справа є типовою, оскільки відповідає ознакам, наведеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи № 260/3564/22, яке набрало законної сили 21.09.2023 року, а саме:

1) позивачем у справі є співробітник Служби судової охорони;

2) відповідачем у справі є центральний орган управління (Центральний апарат) або територіальний підрозділ (територіальне управління) Служби судової охорони;

3) предметом спору є додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ № 168;

4) спір виник внаслідок невиплати співробітнику Служби судової охорони додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168;

5) предметом позову є позовні вимоги (по-різному сформульовані, але однакові по суті) про визнання протиправними дій (або бездіяльності) відповідача стосовно ненарахування та невиплати додаткової винагороди, встановленої Постановою КМУ № 168, та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити цю додаткову винагороду, починаючи з 24.02.2022 року (стягнення з відповідача суми додаткової винагороди за певний період).

Відповідно до частини 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 161 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон № 1402-VIII) Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах. Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України. Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби. Центральний орган управління Служби судової охорони є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державної казначейської служби України. Територіальні підрозділи Служби судової охорони утворюються як юридичні особи. Фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з положеннями частини 1 статті 165 Закону № 1402-VIII визначено, що грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

За частиною 2 статті 165 Закону № 1402-VIII грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 року № 289 "Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони" (далі - Постанова КМУ № 289) були затверджені схеми посадових окладів, тарифних розрядів та коефіцієнтів за основними посадами і спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони та встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони затверджується Державною судовою адміністрацією.

Механізм виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони визначений Порядком виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, який був затверджений наказом Державної судової адміністрації України № 384 від 26.08.2020 року (далі - Порядок № 384).

Згідно з пунктами 4-7 Порядку № 384 грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони включає: щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за стаж служби); щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди; допомоги).

За пунктами 8, 10 Порядку № 384 грошове забезпечення виплачується співробітникам, які призначені на штатні посади в центральний орган управління Служби та територіальних управліннях Служби. Грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення.

Положеннями пункту 14 Порядку № 384 передбачено, що при виплаті співробітникам грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення сум щомісячних основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та від 24.02.2022 року № 69 "Про загальну мобілізацію" Кабінет Міністрів України прийняв постанову "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 року за № 168, в пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Згідно з пунктом 3 Постанови КМУ № 168 Міністерству фінансів України доручено опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.

У пункті 5 Постанови КМУ № 168 зазначено про те, що вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022 року.

Наказом Державної судової адміністрації України від 31.10.2022 року № 396 було затверджено Порядок і умови виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану (далі - Порядок № 396).

Відповідно до пунктів 3, 7 цього Порядку № 396 додаткова винагорода виплачується співробітникам в період дії воєнного стану, за час проходження ними служби, зокрема тим, які виконують службові обов`язки за штатними посадами або на яких у встановленому порядку покладено тимчасове виконання обов`язків за іншими посадами згідно з умовами, передбаченими цим Порядком. Додаткова винагорода виплачується в таких розмірах: 30 000 гривень - співробітникам, які проходять службу в районах ведення бойових дій, пропорційно в розрахунку на місяць; 10 000 гривень - іншим співробітникам пропорційно в розрахунку на місяць; 100 000 гривень - співробітникам, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 396 установлено, що виплата додаткової винагороди здійснюється центральним органом управління та територіальними управліннями Служби судової охорони за місцем проходження служби співробітника, де він призначений на штатну посаду. Підставою для виплати додаткової винагороди співробітникам є наказ Служби або територіального управління Служби.

У пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168" від 07.07.2022 року № 793 (далі - Постанова КМУ № 793) та пункті 4 наказу Державної судової адміністрації України від 31.10.2022 року № 396 передбачено, що ці нормативно-правові акти набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24.02.2022 року.

Отже, з 24.02.2022 року Кабінет Міністрів України установив співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану в Україні додаткову винагороду, яка підлягає їм виплаті в порядку і на умовах, визначених Державною судовою адміністрацією України.

Суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин Порядку № 396 в частині визначених ним порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди, оскільки спірні у цій справі правовідносини виникли до прийняття і набрання чинності Порядком № 396.

Правові висновки аналогічного змісту були наведені Верховним Судом у рішенні від 06.04.2023 року у справі № 260/3564/22.

Водночас, з урахуванням змін до Постанови КМУ № 168, внесених Постановою КМУ № 793, розмір додаткової винагороди був визначений у граничному розмірі, тобто "до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць".

Разом із цим, в обох зазначених постановах Кабінету Міністрів України (Постанова КМУ № 168 та Постанова КМУ № 793) передбачено, що вони набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24.02.2022 року.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99, Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп та від 05.04.2001 року № 3-рп/2001 також зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас, Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина 1 статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (рішення від 09.02.1999 року № 1-рп/99, від 05.04.2001 року № 3-рп/2001).

У своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує, зокрема, на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (рішення від 20.12.2017 року № 2-р/2017, тощо).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005).

Державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28.09.2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині 3 статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

Зміст внесених Постановою КМУ № 793 змін до Постанови КМУ № 168 в частині визначення розміру додаткової винагороди "до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць" замість "30000 гривень щомісячно" не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом "пропорційність" із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

Правило щодо пропорційності розміру грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони до виконаної норми праці закріплено й у пункті 14 Порядку № 384, згідно з яким при виплаті співробітникам грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення сум щомісячних основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що вказані зміни у правовому регулюванні спірних правовідносин не змінили обсягу права позивача на отримання додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн на місяць, який передбачено Постановою КМУ № 168 у первинній редакції.

Разом з тим, на сьогоднішній день, керівництвом Служби судової охорони жодних дій по виконанню акту Кабінету Міністрів України - абзацу 2 пункту 1 Постанови КМУ № 168, обов`язкової до виконання на території України, не здійснено. Жодних наказів командирів (начальників), на підставі яких здійснюється виплата додаткової винагороди співробітникам Служби судової охорони, не видається. Отже, внаслідок протиправної бездіяльності позивач не має можливості отримати додаткову винагороду, встановлену Постановою КМУ № 168.

При цьому відмова у виплаті позивачу додаткової винагороди, як однієї зі складових його грошового забезпечення, з підстави відсутності відповідних бюджетних асигнувань, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року право особи мирно володіти своїм майном, оскільки доки відповідні правові норми, що передбачають певні виплати, є чинними, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у таких виплатах (рішення у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 року, заява № 63134/00).

Верховний Суд України у своїх рішеннях теж неодноразово вказував, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови від 22.06.2010 року у справі № 21-399во10, від 03.12.2010 року у справі № 21-44а10, від 07.12.2012 року у справі № 21-977во10, тощо).

Суд враховує, що Службою судової охорони вживались певні заходи щодо збільшення видатків бюджету для забезпечення реалізації вимог Постанови КМУ № 168, але обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування додаткової щомісячної винагороди, що є предметом спору у цій справі, оскільки держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань.

Суд зазначає, що в силу вимог пункту 10 Порядку № 384 саме Територіальне управління Служби судової охорони у Донецькій області є суб`єктом виплати позивачу грошового забезпечення за місцем проходження ним служби, а тому є належним відповідачем.

Однак Державна судова адміністрація України та Служба судової охорони не мають відповідати за цим позовом, адже між ними та позивачем безпосередньо не виникло жодних правовідносин, у яких би ці суб`єкти владних повноважень порушували права позивача.

Бюджетні правовідносини, які виникають між учасниками бюджетного процесу щодо реалізації їх бюджетних повноважень, щодо формування і використання фінансових ресурсів для виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони (прав та обов`язків з управління бюджетними коштами), безпосередньо не стосуються позивача.

Наведене відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у рішенні за результатами розгляду зразкової справи № 260/3564/22.

Решта доводів та аргументів, наведених 2-м відповідачем у відзиві, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

При цьому суд зауважує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справах "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, тощо).

Стосовно обраного позивачем способу захисту.

Суд застосовує спосіб захисту, обраний Верховним Судом у рішенні за результатами розгляду зразкової справи № 260/3564/22, тобто із зазначенням про нарахування та виплату щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, у розмірі 30000,00 грн на місяць.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 10 частини 2 та абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладені у цьому рішенні висновки суду та встановлені судом обставини, з метою забезпечення повного, належного і ефективного захисту прав позивача та реального їх поновлення, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України і задовольнити позовні вимоги до 3-го відповідача шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області щодо ненарахування і невиплати на користь ОСОБА_1 щомісячної додаткової винагороди на період дії воєнного стану, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, в розмірі 30000 гривень на місяць за період проходження служби з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року;

- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Донецькій області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 щомісячну додаткову винагороду на період дії воєнного стану, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, в розмірі 30000 гривень на місяць за період проходження служби з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року.

З огляду на викладене, позовні вимоги відносно Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області правомірні, обґрунтовані та підлягають задоволенню, із застосуванням положень частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України.

У задоволенні позовних вимог до Державної судової адміністрації України та Служби судової охорони слід відмовити.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо строків звернення до суду з позовом, як вже було вказано раніше, ухвалою суду від 29.01.2024 року, на підставі поданої позивачем заяви, було визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом та поновлено даний строк.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн (квитанція № 2158-7265-2112-7470 від 06.11.2023 року).

Докази здійснення інших судових витрат позивачем не надані.

Визначаючи кількість вимог немайнового характеру, які були заявлені позивачем, суд враховує, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов`язання прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою (постанова Верховного Суду від 06.10.2020 року у справі № 826/11984/16).

Судом були задоволені пов`язані між собою немайнові позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відносно 3-го відповідача, у зв`язку з чим за рахунок бюджетних асигнувань останнього на користь позивача підлягають присудженню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн.

Керуючись Конституцією України, Законом України "Про судоустрій і статус суддів", постановами Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" та "Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони", Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, до Служби судової охорони та до Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області щодо ненарахування і невиплати на користь ОСОБА_1 щомісячної додаткової винагороди на період дії воєнного стану, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, в розмірі 30000 гривень на місяць за період проходження служби з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року.

Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Донецькій області (, місцезнаходження: 84205, Донецька область, м. Дружківка, вул. Енгельса, буд. 43) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) щомісячну додаткову винагороду на період дії воєнного стану, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень на місяць за період проходження служби з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року.

У задоволенні позовних вимог до Державної судової адміністрації України та Служби судової охорони - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області (, місцезнаходження: 84205, Донецька область, м. Дружківка, вул. Енгельса, буд. 43) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Повне судове рішення складене 29 січня 2024 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Приймаючи до уваги прийняття даного рішення у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч