Справа № 158/3887/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 158/3887/23 пров. № А/857/24311/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

представника позивача Романюк М.Г.,

представника відповідача Житкової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 грудня 2023 року у справі № 158/3887/23 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до Громадянина Республіки Уганда ОСОБА_1 (MIYINGO DAVID) про продовження строку затримання (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Польова М.М. в м. Ківерці Волинської області 08.12.2023 о 12:45 год.), -

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (далі ВЧ НОМЕР_1 , позивач) звернулася з адміністративним позовом до Громадянина Республіки Уганда ОСОБА_1 ) (далі відповідач) про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 грудня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, оскільки вважає, його необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 грудня 2023 року скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог, покликається на те, що для забезпечення виконання рішення суду про ідентифікацію та забезпечення примусового видворення позивачем було вжито всіх заходів. Видворити до країни громадянської належності відповідача з України на цей час виявилося не можливим у зв`язку з відсутністю співпраці з боку відповідача, а також відсутністю авіасполучення України з країною походження відповідача.

Представник відповідача подала апеляційному суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення.

В судовому засіданні представник апелянта наполягала на задоволенні апеляційної скарги, а представник відповідача проти задоволення такої заперечувала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 14.06.2023 начальником прикордонного загону державної прикордонної служби прийнято рішення про примусове видворення громадянина Республіки Уганда ОСОБА_1 ).

На підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.06.2023 відповідача затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців.

Відповідно до рішення начальника прикордонного загону Державної прикордонної служби від 17.06.2023 відповідача поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі ПТПІ).

Також встановлено, що громадянин Республіки Уганда ОСОБА_1 ), ідентифікований свідоцтвом на повернення № НОМЕР_2 від 10.07.2023 Посольством Республіки Уганда в м. Берлін.

З метою виконання рішення про примусове видворення з України громадянина Республіка Уганда ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Представництва Міжнародної організації з міграції в України (далі також МОМ) було направлено лист від 14.08.2023 №21/39165/23 щодо сприяння безпечного повернення відповідача до країни походження (свідоцтво на повернення одноразове і дійсне тільки на повернення до країни походження). Між представниками МОМ та відповідачем відбулась відеоконференція, де відповідач категорично відмовляється в допомозі щодо безпечного повернення, тобто відповідач не йде на співпрацю щодо його повернення додому. Також до інших органів охорони державного кордону було направлено листи від 04.12.2023 №№ 21/2/12213-23-Вих, 21/2/12200-23-Вих щодо порядку транзитного проїзду суміжними країнами громадян, відповідь на які на даний час відсутня.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI).

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців

Частинами 11-13 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Системний аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що під час вирішення позову про продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, обов`язковому дослідженню судом підлягає, зокрема, неможливість ідентифікації іноземця або особи без громадянства та/або неможливість забезпечення примусового видворення особи. При цьому, на позивача покладено обов`язок висвітлити, які дії або заходи вживалися для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, для забезпечення примусового видворення особи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що особу відповідача ідентифіковано, що підтверджується свідоцтвом на повернення № 017 від 10.07.2023 Посольством Республіки Уганда в м. Берлін. Факт ідентифікації відповідача також не заперечувався сторонами у судовому засіданні суду першої інстанції та не заперечується позивачем у апеляційній скарзі).

Щодо покликання позивача про неможливість забезпечити примусове видворення позивача у шестимісячний строк з дня його затримання, оскільки відсутнє авіасполучення з території України з 24 лютого 2022 року та є труднощі в забезпеченні транзитного проїзду іноземця до Республіки Уганда через треті країни, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними.

Перелік умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи та які є підставою для продовження строку її затримання в ПТПІ, наведений у частині тринадцятій статті 289 КАС України і цей перелік є вичерпним.

Натомість, неможливість забезпечити примусове видворення відповідача у шестимісячний строк з дня його затримання у зв`язку з відсутністю авіасполучення з території України з 24 лютого 2022 року та труднощами в забезпеченні транзитного проїзду іноземця, в розумінні частини тринадцятої статті 289 КАС України, не є правовими підставами для продовження строку затримання відповідача, особу якого ідентифіковано.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відсутність можливості виконати судове рішення про примусове видворення за межі України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу, не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача.

Аналогічні висновку у подібних спірних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 26.09.2023 у справі № 158/1645/23.

Інші доводи апелянта, зокрема про відсутність співпраці відповідача у поверненні його у країну походження, безпідставні, з огляду на проведену ідентифікацію відповідача. Його небажання добровільно залишати територію України жодним чином не впливає на наведені вище висновки суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для продовження строку затримання.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки зазначені позивачем обставини не є підставою для продовження строку затримання відповідача, особу якого ідентифіковано.

У розрізі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших доводів на підтвердження неправомірності дій відповідачів позивач не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 грудня 2023 року у справі № 158/3887/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 29.01.2024