Справа № 300/7189/21
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2024-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" січня 2024 р. справа № 300/7189/21
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Матуляка Я.П.,
при секретарі Бойко Л.М.,
представника позивача - Жиляка М.Д.
представника відповідача - Варцаб`юка В.Я.
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.05.2021 за № Ф-002650/0713, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 06.05.2021 за № 002652/0713, податкових повідомлень-рішень від 18.05.2021 за № 002862/0713, за № 002860/0713, за № 002859/0713, за №002863/0713.
Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржувана вимога та рішення ґрунтуються на висновках осіб, які проводили перевірку щодо не підтвердження понесених витрат та отриманих доходів ОСОБА_1 під час провадження підприємницької діяльності. Зазначає, що такі висновки є протиправними, оскільки перевіркою не взято до уваги подані позивачем видаткові накладні щодо придбаного товару, а також не взято до уваги заперечення щодо заниження ОСОБА_1 сум отриманого чистого доходу, у зв`язку з незбереженням документів на реалізовані товари та проігноровано вимогу щодо проведення повторної перевірки. Однак, такі висновки не відповідають фактичним обставинам, що, на думку позивача, вказує на протиправність оскаржуваних вимог та рішень.
Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 дану позовну заяву залишено без руху з підстав, встановлених частиною 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України та у зв`язку з невідповідністю даної позовної заяви вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України. Представнику позивача надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків.
08.12.2021 представником позивача зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки усунуті.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 11.01.2022 о 10:30 год.
11.01.2022 від представника відповідача на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву (т.5 а.с.141-158). Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав правомірності висновків перевірки та, як наслідок, оскаржуваних вимоги та рішень.
Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.02.2022 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 300/7189/21, на 30 днів до 13.03.2022.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.06.2022 позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.05.2021 за № Ф-002650/0713, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 06.05.2021 за № 002652/0713, податкових повідомлень-рішень від 18.05.2021 за № 002862/0713, за № 002860/0713, за № 002859/0713, за № 002863/0713 залишено без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2023, ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.06.2022 про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 300/7189/21 - скасовано, а справу № 300/7189/21 повернуто для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 28.08.2023, справа передана головуючому судді Матуляку Я.П.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у даній адміністративній справі, за наслідками якого справу призначено до розгляду по суті.
Представник позивача скористався своїм правом на подання відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду 27.09.2023 (т.7 а.с.52-56).
03.11.2023 на адресу суду від представника відповідача на адресу суду найшли додаткові письмові пояснення (т.7 а.с.74-85).
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши зібрані у справі докази та надавши їм належної правової оцінки, судом встановлено таке.
Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 13.03.2020, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 13.03.2020, про що складено акт за №5803/09-19-07-13/ НОМЕР_1 від 30.12.2020 (т.1 а.с.35-90).
На вимогу перевірки, ОСОБА_1 первинних бухгалтерських документів не надала, про що складено акт від 21.12.2020 (т.7 а.с.116-118).
Перевіркою встановлено порушення п.164.1 ст.164, п.167.1 ст.167, пп.170.1.2 п.170.1 ст.170, п. 177.1, п. 177.2, ст. 177 Податкового Кодексу України (заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну на загальну суму 436 445,71 гривень, а саме: за 2017 рік в розмірі 81 328,58 гривень, за 2018 рік в розмірі 141 602,50 гривень, за 2019 рік в розмірі 177 649,57 гривень та за 2020 рік в розмірі 35 865,06 гривень); п.п.16.1.2 п.16.1 ст.16, п. 176.1 ст.176, п. 177.10 ст.177 Податкового кодексу України, п.1 "Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність" затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 за №481 та п.6 ст. 128 Господарського Кодексу України; порушення положень п.168.1 ст. 168, п.171.1, п.171.2 ст.171 п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України (несвоєчасне та не в повному обсязі перераховування до бюджету податку на доходи фізичних осіб з сум заробітної плати найманим працівникам в загальному розмірі 13 911,54 гривень); порушення п. 4 частини другої ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" зі змінами та доповненнями (неподання звіту про суми нарахованого єдиного внеску з виплачених доходів за січень 2016 року); абз.1 п.2 ч.1 ст.7, ст.8, ч.8 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (донараховано єдиний соціальний внесок на загальну суму 432 861,49 гривень, а саме: за 2017 рік в розмірі 99 399,37 гривень, за 2018 рік в розмірі 137 602,08 гривень, за 2019 рік в розмірі 154 229,90 гривень та за 2020 рік в розмірі 41 630,13 гривень); п.5 ст.8, ст.7, ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (єдиний внесок з сум заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок за січень 2016 року в розмірі 616,00 гривень платником податків фізичною особою ОСОБА_1 не нараховано та не перераховано до відповідного бюджету); пп.1 п.2 ст.6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (перевіркою встановлено факт несвоєчасної сплати єдиного внеску); п.180.1 ст. 180, п.181.1 ст. 181, п.183.1, п.183.2, п.183.4 п.183.10 ст.183, п. 185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України (не нарахування та несплата до відповідного бюджету податку на додану вартість в загальному розмірі 58 320,10 гривень, в тому числі за грудень 2019 року в сумі 14 939,44 гривень, за січень 2020 року в сумі 18 642,60 гривень, за лютий 2020 року в сумі 21 259,06 гривень та за березень 2020 року в сумі 3 479,00 гривень; пп. 213.1.9, п.213.1, ст.213, пп.214.1.4 п.214.1, ст.214, п.216.9 ст.216 Податкового кодексу України (платником занижено декларування акцизного податку з реалізованих підакцизних товарів на загальну суму 622,98 гривень, а саме: за 2017 рік в розмірі 0,00 гривень, за 2018 рік в розмірі 0,00 гривень, за 2019 рік в розмірі 0,00 гривень та за 2020 рік в розмірі 622,98 гривень); п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України (несвоєчасне та не в повному обсязі перераховування до бюджету військового збору з сум заробітної плати найманим працівникам в розмірі 427,58 гривень); п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України (платником податків не нараховано та не перераховано до бюджету військового збору, що сплачується фізичною особою за результатами річного декларування на загальну суму 36 370,48 гривень, а саме: за 2017 рік в розмірі 6 777,38 гривень, за 2018 рік в розмірі 11 800,21 гривень, за 2019 рік в розмірі 14 804,13 гривень та за 2020 рік в розмірі 2 988,75 гривень; п.1, п.2, п.3 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (не проведення розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій на загальну суму 153 779,04 гривень, в тому числі за 2017 рік в розмірі 30 982,11 гривень, за 2018 рік в розмірі 48 116,88 гривень, за 2019 рік в розмірі 64 351,32 гривень та за 2020 рік в розмірі 10 328,73 гривень; п.44.3 ст. 44 Податкового кодексу України (незабезпечення зберігання документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством термінів, в тому числі виписок по розрахункових банківських рахунках, первинних розрахункових документів підтверджуючих придбання реалізованого товару, книг обліку доходів та витрат платника податків).
На вказаний акт позивачем 18.01.2021 направлено на адресу відповідача заперечення в якому просила призначити повторну перевірку (т.1 а.с. 91,92).
Враховуючи виявлені порушення ГУ ДПС в Івано-Франківській області винесено податкові повідомлення-рішення від 01 лютого 2021 року за №000515/0713, №000517/0713, №000521/0713, №000525/0713, №000534/0713, №000532/0713, №000537/0713, №000538/0713, вимоги про сплату боргу (недоїмки) за №000519/0713 та №000529/0713, а також рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за №000520/0713, №000524/0713, №000531/0713 та №000539/0713.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивачем 23.02.2021 подано скаргу до Державної податкової служби України (т.1 а.с.93-96).
Рішенням від 26.04.2021 ДПС України, скаргу ОСОБА_1 задоволено частково - скасовано та відкликано вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 01.02.2021 №Ф-000519/0713, №Ф-000529/0713, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 01.02.2021 №000520/0713, № 000531/0713, рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування єдиного внеску від 01.02.2021 № 000539/0713 (т.1 а.с.97-101).

Рішенням від 05.05.2021 ДПС України скаргу ОСОБА_1 частково задоволено та залишено без змін податкове повідомлення-рішення №000534/0713, №000525/0713, скасовано податкове повідомлення-рішення від 01.02.2021 №000515/0713 в частині штрафних санкцій по податку на доходи фізичних осіб з розмірі 65 466,93 грн., № 000517/0713 в частині штрафних санкцій зі сплати військового збору у розмірі 5 455,57 грн., № 000538/0713 в частині штрафних санкцій по податку на додану вартість у розмірі 8 748,02 грн., № 000537/0713 в частині штрафних санкцій по податку на доходи фізичних осіб у розмірі 32 243,51 грн., № 000532/0713 в частині штрафних санкцій зі сплати військового збору у розмірі 2 206,57 грн., в інших частинах зазначені податкові повідомлення-рішення залишено без змін, скасовано податкове повідомлення-рішення від 01.02.2021 №000521/0713 (т.1 а.с.103-114).

У зв`язку з вищенаведеним, Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-002650/0713 від 06.05.2021, рішення №02652/0713 від 06.05.2021 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, податкові повідомлення-рішення №002862/0713, №002860/0713, №002859/0713 та №002863/0713 від 18.05.2021 (т.1 а.с.116-121).

Крім того, в ході розгляду даної справи, відповідачем відкликано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-002650/0713 від 06.05.2021, та в подальшому винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 09.05.2023 за №Ф-28585-13 (т.7 а.с.87).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Що стосується податкового повідомлення-рішення від 18.05.2021 за №002862/0713, то суд зазначає таке.

Перевіркою встановлено, що у період з 01.01.2017 по 13.03.2020 платник податків - фізична особа ОСОБА_1 здійснювала діяльність по коду 47.11 - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах: роздрібна торгівля алкогольними напоями та тютюновими виробами в орендованому нежитловому приміщенні загальною площею 25,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (магазин " ІНФОРМАЦІЯ_1 "), на підставі договору безкоштовного користування нерухомим майном від 01.01.2017 №б/н укладеного з ФОП ОСОБА_3 терміном на 2 роки 11 місяців.

Згідно пункту 2.2.4 даного договору, цільове призначення приміщення для здійснення господарської діяльності.

Посадові особи відповідача під час проведення перевірки, дійшли висновку, що оренда (користування) безоплатною бути не може. Отже, на думку перевіряючих, позивачем у вказаному періоді орендувалось нежитлове приміщення, не сплачуючи при цьому орендної плати згідно затверджених мінімальних розмірів, що в свою чергу є доходом, який включається до загального оподаткованого доходу відповідно до вимог ст.164 ПК України.

Як наслідок, позивачу донараховано основне зобов`язання на суму 436 445,71 грн. та 43 644,57 грн. штрафних санкцій за платежем "Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування".

Такі висновки перевірки, на думку суду є обґрунтованими з огляду на таке.

Так, за своїм змістом договір безкоштовного користування нерухомим майном від 01.01.2017 №б/н укладеного з ФОП ОСОБА_3 терміном на 2 роки 11 місяців є фактично договором оренди.

Згідно статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до аб.2 пп.170.1.2 п.170.1 ст.170 Податкового кодексу України визначено, що об`єкт оподаткування, по факту надання в оренду нерухомого майна, визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу за повний чи не повний місяць оренди. Мінімальна сума орендного платежу визначається за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України, виходячи з мінімальної вартості місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомості з урахуванням місця її розташування, інших функціональних та якісних показників, що встановлюються органом місцевого самоврядування села, селища, міста, об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад на території яких вона розташована та оприлюднюється у спосіб, найбільш доступний для жителів такої територіальної громади. Якщо мінімальну вартість не встановлено чи не оприлюднено до початку звітного (податкового) року, то база оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеного в договорі оренди.

Як встановлено перевіркою та не заперечується сторонами, Івано-Франківською міською радою прийнято рішення про визначення мінімальної суми орендного платежу за нерухоме майно фізичних осіб від 22.11.2007 за №541, від 15.12.2017 за №364-17 та від 18.12.2019 за №371-34, згідно яких і проведено розрахунок орендної плати під час перевірки.

В той же час, платником податків фізичною особою ОСОБА_1 при укладенні зазначеного вище договору з ФОП ОСОБА_3 , не враховано встановлені Івано-Франківською міською радою мінімальні суми орендного платежу за нерухоме майно та не внесено зміни до даного договору в період з 01.01.2017 по 13.03.2020, а нежитлове приміщення орендувалось безоплатно, не сплачуючи при цьому орендної плати згідно затверджених мінімальних розмірів платником податків, та отримано дохід, який включається до загального оподатковуваного доходу.

Отже, платник податків фізична особа ОСОБА_1 в періоді, що перевірявся безоплатно використовувала нежитлове приміщення (загальною площею 25,0 кв.м) (отримала безоплатні послуги) для проведення своєї господарської діяльності, чим порушила вимоги пп.170.1.2 п.170.1 ст.170 Податкового кодексу України та вимоги положень Постанови Кабінету Міністрів України №1253 від 29.12.2010 "Про затвердження Методики визначення мінімальної суми орендного платежу за нерухоме майно фізичних осіб".

Відповідно до п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених розділом IV Податкового кодексу України.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 Податкового кодексу України, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 Податкового кодексу України.

Згідно, положень п.164.2.17, п. 164.2.20 ст. 164 "База оподаткування" Податкового кодексу України до загального оподатковуваного доходу платника податків включаються доходи отриманні, в тому числі в вигляді: вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), визначеної за правилами звичайної ціни, а також суми знижки звичайної ціни (вартості) товарів (робіт, послуг), індивідуально призначеної для такого платника податку, крім сум, зазначених у підпункті 165.1.53 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України; вартості майна та харчування, безоплатно отриманого платником податку, крім випадків, визначених Податковим кодексом України для оподаткування прибутку підприємств; інші доходи, крім зазначених у статті 165 Податкового кодексу України.

Також, згідно положень п. 177.6 ст. 177 Податкового кодексу України у разі якщо фізична особа підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими Податковим кодексом України для платників податку фізичних осіб.

Відповідно до п.177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю платника податків фізичної особи.

Отже, до складу загального оподаткованого доходу зараховується виручка, що надійшла фізичній особі підприємцю як в грошовій, так і в натуральній формі (негрошовій), а саме: виручка у вигляді безготівкових грошових коштів, що надійшли на банківський рахунок чи в готівковій формі безпосередньо підприємцю чи його працівникам на місці здійснення розрахунків (в т.ч. відсотки банку); виручка в натуральній формі (негрошовій); суми штрафів і пені, отримані від інших суб`єктів підприємництва за договорами цивільно-правового характеру за порушення умов договорів та інші доходи, які пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності.

Враховуючи вищевикладене, згідно вимог ст. 164, пп.170.1.2 п.170.1 ст.170, ст.177 Податкового кодексу України позивачем у період з 01.01.2017 по 13.03.2020, отримано дохід, який включається до загального оподатковуваного доходу в загальному розмірі 33 423,00 гривень. А саме: за 2017 рік в розмірі 5313,00 гривень, за 2018 рік в розмірі 12330,00 гривень, за 2019 рік в розмірі 12330,00 гривень та за 2020 рік в розмірі 3450,00 гривень.

Зазначені суми не задекларовано в поданих до контролюючого органу податкових деклараціях, чим порушено п.164.1 ст. 164, пп.170.1.2 п.170.1 ст.170, ст. 177 Податкового кодексу України.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку щодо правомірності встановленого перевіркою заниження ОСОБА_1 загального оподатковуваного доходу в розмірі 33 423,00 гривень

Доводи позивача щодо того, що між нею та ФОП ОСОБА_3 укладено договір позички, а не договір оренди, на думку суду є необґрунтованими, оскільки, договір позички є безоплатним, тобто майно передається у користування іншій особи безоплатно, без виконання будь-яких обов`язків на користь позичкодавця, що становило б зустрічне задоволення. Цією рисою договір позички принципово відрізняється від договору найму (оренди), який завжди є оплатним. Однак, як на час проведення перевірки, так і під час розгляду справи в суді, позивачем не надано жодних доказів виконання саме договору позички, а також доказів виконання своїх зобов`язань в частині відшкодування витрат за експлуатаційні платежі на утримання приміщення, яке безоплатно нею використовувалось для проведення господарської діяльності.

В той же час, вищевстановлені судом обставини, в сукупності, вказують на фактичне укладання договору оренди нежитлового приміщення.

Крім того, позивачем надано до перевірки документи, якими підтверджено задекларовані витрати за період з 01.01.2017 по 13.03.2020 всього у сумі 408 302,40 гривень, а саме: за 2017 рік в розмірі 133 433,70 гривень, за 2018 рік в розмірі 113 225,64 гривень, за 2019 рік в розмірі 144 686,64 гривень та за 2020 рік в розмірі 16 956,42 гривень.

В той же час, перевіркою встановлено, що чистий оподатковуваний дохід ОСОБА_1 занижено на загальну суму 2 424 698,39 гривень. А саме: за 2017 рік розмірі 451 825,44 гривень, за 2018 рік в розмірі 786 680,56 гривень, за 2019 рік в розмірі 986 942,06 гривень та за 2020 рік в розмірі 199 250,33 гривень.

Як наслідок, позивачу донараховано податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 436 445,71 гривень та відповідно до пункту 123.1 статті 12 ПК України застосовано штрафну санкцію у розмірі 43644.57 грн.

Так, як зазначалось судом вище, відповідно до п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування фізичної особи-підприємця, який перебуває на загальній системі оподаткування, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця.

Пунктом 177.4 ст.177 Кодексу визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Слід зазначити, що документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, банківські виписки та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг.

Згідно з п.44.1 ст.44 та п.177.4 ст.177 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

При цьому, фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат, у якій за підсумком робочого дня протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати (п. 177.10 ст. 177 ПКУ).

Підпункт 5 пункту 6 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат встановлює, що документами, які підтверджують понесені витрати, безпосередньо пов`язані з отриманим доходом, можуть бути платіжні доручення, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг.

Поняття "первинний документ" наведено в Законі України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, згідно яких - це документ, створений у письмовій або електронній формі, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до абз.1 п.2.1 Положення первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документу (форми), дата складення, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції, посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" із змінами та доповненнями (далі - Закону №996) визначено, що первинний документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст.9 Закону №996 первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Ведення зазначених документів передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88.

Актом приймання виконаних робіт є документ, який фіксує закінчення будь-яких робіт та приймання їх замовником за кількістю та якістю, а накладною - документ, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій.

В свою чергу, накладними є: видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, тощо. Видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем. Видаткова накладна може бути замінена актом здачі-приймання. Товарно-транспортна накладна використовується, якщо в процесі купівлі-продажу бере участь транспортна (експедиторська) компанія, що займається перевезенням товару від продавця до покупця.

Враховуючи вищевикладене, первинні бухгалтерські документи (видаткові накладні) вважаються документами первинного обліку, які підтверджують факт поставки товару.

Судом встановлено, що на отриману в ході проведення документальної позапланової виїзної перевірки письмову вимогу від 16.12.2020 щодо надання в повному обсязі первинних бухгалтерських документів необхідних для проведення перевірки, даних та належним чином завірених копій документів, виписок по розрахункових банківських рахунках, розрахункових документів, інше - первинних бухгалтерських документів необхідних для визначення розміру вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані в виробництві продукції за період, що підлягає перевірці, ОСОБА_1 в повному обсязі не представлено, про що складено акт.

В той же час, надані позивачем акти звірки взаємних розрахунків з ТзОВ "ПТД" та ТзОВ "Тедіс Україна" не містять підписів уповноважених на їх підписання сторонами осіб.

Верховний Суд у постановах від 19.04.2018 по справі №905/1198/17 та від 05.03.2019 по справі №910/1389/18 зазначив, що акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Виходячи з вищевикладеного, якщо операції платника податків з реалізації (придбання) товарів (робіт, послуг) визнані як такі, що не мають документального підтвердження, то відповідно, платник податків не має права відображати такі операції як операції з реалізації (придбання) товарів (робіт, послуг).

Таким чином, платник податків не має права відображати в бухгалтерському обліку витрати щодо товарів (робіт, послуг) придбання (поставка/оплата) яких не підтверджена документально, оскільки операції з придбання та реалізації товарів (робіт, послуг) в діяльності платника податків, в частині обсягів, (націнки) та залишків ТМЦ фактично не підтверджено документально.

Крім того, надані ОСОБА_1 до перевірки та до суду первинні документи (видаткові накладні) не відповідають вимогам Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, оскільки в них відсутні записи щодо посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції (одержувачі товару) та відсутні особисті підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (реєстр додасться).

А в наданих суду виписках про рух коштів на розрахунковому рахунку № НОМЕР_2 відкритому в АТ КБ "Приватбанк" в графі "Призначення платежу" відсутня будь-яка інформація про цільове призначення перерахованих коштів - відсутні реквізити первинних документів за якими проводився перерахунок коштів, що не дає можливості встановити за які товарно-матеріальні цінності здійснено таку оплату.

Верховний Суд у своїх постановах від 02.10.2018 по справі № 816/506/17, 19.02.2019 по справі №826/2958/14, від 16.04.2020 по справі №826/5012/14 вказує: на невідповідність первинних документів як підстави для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти їх здійснення, відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", з огляду на те, що у видаткових та прибуткових накладних не вказано посади осіб, відповідних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, в усіх наданих позивачем світлокопіях документів відсутня розшифровка підпису осіб, які їх підписали, реквізити довіреностей за якими отримано ТМЦ, не зазначено адресу складу та місце складання документу, з якого здійснено навантаження; на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій підприємство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку; первинні документи оформлені не належним чином, а саме, у видаткових накладних відсутні реквізити посадової особи, яка отримала товар, відсутні реквізити довіреностей по яким дана особа має право на отримання товару, в товарно-транспортних накладних відсутні дані ким отримано товар, відсутні дані про подорожні листи, відсутні дані про дату час виїзду з підприємства - вантажовідправника, відсутні дані про дату час прибуття до вантажовідправника.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку щодо обґрунтованості висновків перевірки в цій частині, та, як наслідок, правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 18.05.2021 за №002862/0713.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 18.05.2021 за №002860/0713 суд зазначає таке.

Перевіркою встановлено, що в період з 01.01.2017 по 13.03.2020 ОСОБА_1 використовувала працю 2 найманих осіб на підставі укладених трудових договорів, однак, при відсутності заборгованості з виплати заробітної плати, несвоєчасно та не в повному обсязі перераховувала до бюджету податок на доходи фізичних осіб, чим допустила порушення п.168.1 168, п.171.1, п.171.2 ст. 171 п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України.

З 01.07.2017 по 13.03.2020 із сум нарахованої заробітної плати найманим працівникам, нараховано податку на доходи фізичних осіб 51 080,85 гривень та перераховано до бюджету 37 169,31 гривень.

Кредитовий залишок з податку на доходи фізичних осіб з сум заробітної плати найманим працівникам згідно наданих до перевірки бухгалтерських документів, станом на 13.03.2020 складає 13 911,54 гривень.

Сума податкового боргу (кредитове сальдо) по сплаті в бюджет податку на доходи фізичних осіб з нарахованої заробітної плати найманим працівникам станом на 16.12.2020 становить 13 911,54 гривень.

Як наслідок, відповідно до пункту 125-1.1 статті 125-1 ПК України відповідачем застосовано до позивача штрафну санкцію у розмірі 5 108,09 грн. та відповідно до пункту 129.1.1, 129.1.3 статті 129 ПК України нараховано пеню у розмірі 75,23 грн.

Так, відповідно до п.п. 14.1.48.п. 14.1 ст.14. Податкового кодексу України, заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму гідно із законом.

Підпунктом 162.1.3.п.162.1ст. 162. Податкового кодексу України встановлено, що платником податку є податковий агент.

Відповідно до вимог п.п.163.1.п.163.1 ст. 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід. До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) відповідно до умов трудового договору (контракту) платнику податку пп.164.2.1.р.164.2ст. 164 Податкового кодексу).

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Кодексу (п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168).

При цьому, податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (п.п. 168.1.2 п. 168.1 ст.168 Податкового кодексу).

У разі, якщо оподатковуваний дохід надається у негрошовій формі чи виплачується готівкою з каси податкового агента, податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом банківського дня, що настає за днем такого нарахування (виплати, надання) (п.п. 168.1.4, п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу).

У разі, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду та становить 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Згідно з вимогами п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України, податковий агент зобов`язаний платити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені Кодексом.

Відповідно до п 176.2 ст. 176 ПК України податкові агенти зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок, а також нести відповідальність у випадках, визначених Кодексом.

Згідно п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків та згідно з п.п.129.1.1 п.п. 129.1.3. п.129.1. ст. 129, абз. 2 п.129.4 ст. 129 Податкового кодексу нарахувати пеню.

Позивачем не надано до перевірки та суду доказів нарахування та сплати до бюджету зазначених платежів.

Відтак, суд доходить висновку щодо обґрунтованості висновків перевірки в цій частині, та, як наслідок, правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 18.05.2021 за №002860/0713.

Що стосується податкового повідомлення-рішення від 18.05.2021 за №002859/0713, то суд зазначає таке.

Згідно, представлених до перевірки документів та інформаційної бази ГУ ДПС АІС "Податковий блок" підсистема "Виторги РРО", 13.11.2019 платник податків фізична особа ОСОБА_1 досягнула обсягу виручки понад 1 000 000,00 гривень (без урахування податку на додану вартість).

В той же час, позивачем заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість до контролюючого органу за місцем реєстрації не подано, чим порушено п. 183.2 ст. 183 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п.183.10 ст.183 Податкового кодексу України будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до органу державної податкової служби реєстраційну заяву, несе відповідальність за не нарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання Бюджетного відшкодування.

Пунктом 7 розділу 1 Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на подану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.01.2016 за №159/28289, встановлено, що податкова звітність з ПДВ подається до контролюючого органу особою, яка зареєстрована платником ПДВ згідно з вимогами розділу V Податкового кодексу України. При цьому згідно з п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган обов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми ПДВ платника податків, передбачених Податковим кодексом або іншим законодавством, якщо, зокрема, платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію.

Особа, яка не зареєстрована як платник ПДВ, не має права подавати податкові декларації з ПДВ.

Якщо особа, що підлягає обов`язковій реєстрації як платник ПДВ, не подала своєчасно заяву та, відповідно, не зареєструвалася як платник ПДВ, контролюючий орган зобов`язаний самостійно за результатами проведення документальної перевірки визначити суму податкового зобов`язання з ПДВ без врахування сум податку, нарахованих під час придбання товарів/послуг.

Так, перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 в період з 11.12.2019 по 05.03.2020 отримано дохід від здійснення операцій з постачання товарів в загальному розмірі 291 600,50 гривень, в тому числі за грудень 2019 року в сумі 74 697,20 гривень, за січень 2020 року в сумі 93 213,00 гривень, за лютий 2020 року в сумі 106 295,30 гривень та за березень 2020 року в сумі 17 395,00 гривень.

Як наслідок, перевіркою встановлено заниження позивачем податкових зобов`язань з ПДВ за вказаний період в сумі 58 320,10 гривень, чим порушено п.180.1 ст. 180, п.181.1 ст. 181, п.183.1, п.183.2, п.183.4 п.183.10 ст.183, п.185.1 ст.185, п.187.1 ст. 187, п.188.1 ст. 188 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 123.1 статті 123 ПКУ застосовано штрафну санкцію у розмірі 5 832 грн.

В свою чергу, ні під час перевірки, ні під час судового розгляду даної справи, позивачем не спростовано виявлені контролюючим органом порушення.

В контексті вищевикладеного, суд констатує правомірність податкового повідомлення-рішення 18.05.2021 за №002859/0713.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 18.05.2021 за №002863/0713, то слід зазначити таке.

Як зазначалось судом вище, перевіркою правильності визначення чистого оподатковуваного доходу встановлено, що чистий оподатковуваний дохід платником податків фізичною особою ОСОБА_1 занижено на загальну суму 2 424 698,39 гривень.

Перевіркою встановлено, що у період з 01.01.2017 по 13.03.2020 позивачем порушено вимоги п.16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України, а саме не нараховано та не перераховано до бюджету військового збору з чистого оподаткованого ходу від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 36 370,48 грн.

Відповідно до пункту 123.1 статті 123 ПК України відповідачем застосовано до позивача штрафну санкцію у розмірі 3 637,04 грн.

Згідно положень п.162.1 ст.162 ПК України, платниками військового збору є: фізична особа резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні. Ставка збору складає 1,5 відсотки об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 пункту 16 прим.1 підрозділу 10 Кодексу.

Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено підпунктами 164.2.1 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України. До цього переліку, також включаються інші доходи, крім значених у статті 165 ПКУ, що передбачені підпунктом 164.2.20 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Відповідно до підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 ПК України, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 ПК України.

Об`єктом оподаткування платника податків фізичної особи є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої платника податків - фізичної особи (пункт 7.2 статті 177 ПКУ).

Отже, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, перелік яких визначений пунктом 164.2 статті 164 ПК України, в тому числі й доходи з джерела їх походження Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), а також іноземні доходи. Крім того, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід або сукупний чистий дохід, який отримує відповідно фізична особа - підприємець або фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Враховуючи виявлені під час перевірки порушення, оцінку яким надано вище, то суд доходить висновку щодо правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 18.05.2021 за №002863/0713.

Стосовно вимоги про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-002650/0713 від 06.05.2021, рішення про застосування штрафних санкцій за №02652/0713 від 06.05.2021 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.05.2023 за № Ф-28585-13, то суд зазначає таке.

Як неодноразово зазначалось судом, перевіркою встановлено, що оподатковуваний дохід за період, який підлягав перевірці становить 2 115 427,52 гривень.

Базою нарахування єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців (крім осіб, які обрали спрощену систему оподаткування), є сума доходу, отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Перевіркою достовірності відображення у звітності з єдиного внеску з сум доходу платника податків фізичної особи ОСОБА_1 отриманого від здійснення підприємницької діяльності та на який нараховується єдиний внесок, з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановлено заниження суми чистого доходу на який нараховується єдиний внесок на загальну суму 1 967 552,22 гривень, чим порушено вимоги п.2 ч.1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"

Внаслідок виявленого порушення, відповідачем донараховано позивачу єдиний соціальний внесок на загальну суму 432 861,49 гривень та відповідно до пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" застосовано штрафну санкцію у розмірі 76 926,23 грн.

Окремо, слід зазначити, що податкове повідомлення-рішення від 18.05.2021 за №002863/0713, вимога про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-002650/0713 від 06.05.2021, рішення про застосування штрафних санкцій за №02652/0713 від 06.05.2021 та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.05.2023 за № Ф-28585-13 є похідними рішеннями відповідача, винесеними внаслідок виявлених порушень та проведення донарахувань зі сплати податку на доходи та податку на додану вартість.

Також, суд звертає увагу сторін на ту обставину, що в ході розгляду даної справи, відповідачем відкликано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-002650/0713 від 06.05.2021, та в подальшому винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 09.05.2023 за №Ф-28585-13.

Враховуючи все вищевикладене, зокрема висновки суду щодо правомірності донарахування зобов`язань з податку на доходи та податку на додану вартість, суд доходить висновку про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-002650/0713 від 06.05.2021, рішення про застосування штрафних санкцій за №02652/0713 від 06.05.2021 та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.05.2023 за № Ф-28585-13 є правомірними та не підлягають до скасування.

Як зазначалось судом вище, позивачем ні до перевірки, ні під час розгляду даної справи судом, не надано належних доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог.

У своїй позовній заяві позивач вказує на те, що перевіркою не було взято до уваги її заперечення щодо спростування факту заниження сум отриманого чистого доходу у зв`язку з незбереженням документів на реалізовані товари.

Однак, суд зазначає, що така обставина жодним чином не вказує на обґрунтованість вимог позивача та, відповідно, протиправність оскаржуваних рішень, позаяк відповідно до пункту 44.5 статті 44 ПК України у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити (із наданням оформлених відповідно до законодавства документів, підтверджуючих настання події, що призвела до такої втрати, пошкодження або дострокового знищення документів) контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації, надано авторизацію відповідно до Митного кодексу України або дозвіл на застосування спеціальних (у тому числі транзитних) спрощень.

Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.

У разі надання платником податків у порядку та строки, визначені абзацом першим цього підпункту, повідомлення та неможливості проведення перевірки платника податків у зв`язку з втратою, пошкодженням або достроковим знищенням платником податків документів строки проведення таких перевірок (крім перевірок, визначених статтею 200 цього Кодексу) переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків, але на строк не більше ніж 120 днів.

У разі не відновлення документів, зазначених у пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, або їх повторної втрати, пошкодження чи дострокового знищення, що відбулися після використання платником податків права на їх відновлення у порядку, передбаченому цим пунктом, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності або на час виконання ним вимог митного, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

В той же час, позивач не вчинив жодних дій передбачених положеннями вищенаведених норм та не надав суду доказів втрати первинної документації.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).

Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

В рішенні "Салов проти України" (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.05.2021 за № Ф-002650/0713, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 06.05.2021 за № 002652/0713, податкових повідомлень-рішень від 18.05.2021 за № 002862/0713, за № 002860/0713, за № 002859/0713, за № 002863/0713 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.05.2023 за № Ф-28585-13 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.

Рішення складене в повному обсязі 29 січня 2024 р.