Справа № 638/14462/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

30.01.2024 р. справа №638/14462/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Борівської селищної ради (Відповідач №1) (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, адміністративний орган), Борівського селищного голови Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 (Відповідач №2)
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач 11.10.2023р. звернувся з даним позовом до Дзержинського районного суду м. Харкова з вимогами про: 1) визнання дій розпорядника публічної інформації, Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області, протиправними; 2) зобов`язання Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області повторно розглянути запит на інформацію про заробітну плату та інші виплати кожному працівнику Борівської селищної ради за кожен місяць з січня по липень (включно) 2023 року згідно вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» з урахуванням висновків суду по цій справі; 3) зобов`язання голови Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 надати повну та точну інформацію про заробітну плату та інші виплати кожному працівнику Борівської селищної ради за кожен місяць з січня по липень (включно) 2023року.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що субєкт владних повноважень не надав вичерпної відповіді на усі згадані у зверненні громадянина питання, надана відповідачем інформація є неповною та неточною, не відповідає суті запиту, а відтак, суб`єктом владних повноважень порушено право заявника на доступ до публічної інформації.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.10.2023р. по справі №638/14462/23 адміністративну позовну заяву ОСОБА_1 до Борівської селищної ради про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - передано за підсудністю до Харківського окружного адміністративного суду.

Дана справа відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2023р. надійшла на розгляд судді Сліденку А.В. та ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2023р. прийнято справу до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку ст.263 КАС України, витребувано докази.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження отримана Відповідачем №1 - 19.12.2023р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник Відповідача №1 - Борівської селищної ради направив на електронну пошту суду 28.12.2023р. клопотання, в якому просив суд направити на адресу Відповідача №1 копію позову з додатками та встановити більш тривалий строк для подання відзиву на позов, оскільки 04.12.2023 року будівля у якій знаходилася Борівська селищна рада була обстріляна ударними БПЛА «Шахед» (Герань-2), в результаті чого адміністративна будівля була пошкоджена та знищена частина документації, серед якої була і позовна заява ОСОБА_1 . У підтвердження даного факту послався на витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05.12.2023 року, кримінальне провадження №0002963.

Ухвалою судді від 04.01.2024р. клопотання Борівської селищної ради від 28.12.2023р. про повторне направлення копій матеріалів позову - задоволено. Ухвалено повторно направити відповідачам копії матеріалів позовної заяви; продовжено відповідачам строк для подання відзиву на позов та витребуваних ухвалою суду від 07.12.2023р. доказів на 10 днів з дня отримання даної ухвали суду; повторно витребувано докази, а саме про: реальне існування та функціонування протягом 01.01.2023р.-31.07.2023р. голови Борівської селищної ради, заступників голови Борівської селищної ради, секретаря Борівської селищної ради, державних службовців апарату Борівської селищної ради; докази роботи у складі апарату Борівської селищної ради працівників із правовим статусом державних службовців (із зазначенням прізвищ, імен, по батькові та посад); докази роботи у складі апарату Борівської селищної ради працівників із правовим статусом посадових осіб місцевого самоврядування (із зазначенням прізвищ, імен, по батькові та посад); докази роботи у складі апарату Борівської селищної ради працівників із правовим статусом найманого робітника за трудовим договором згідно з нормами Кодексу законів про працю України (із зазначенням прізвищ, імен, по батькові та посад); докази з приводу витрачених бюджетних коштів на оплату праці кожної з окреслених вище категорій суб"єктів права у розрізі окремого громадянина, окремого календарного місяця, структури заробітної плати або докази відсутності такої публічної інформації у розпорядженні органу місцевого самоврядування; докази про виконання або припинення виконання Відповідачем №2 функцій Голови Борівської селищної ради (Борівського селищного голови); докази з приводу наслідків для функціонування органу місцевого самоврядування - Борівської селищної ради факту призначення начальника Борівської селищної військової адміністрації Ізюмського району Харківської області; докази про джерела оплати праці начальника Борівської селищної військової адміністрації Ізюмського району Харківської області.

Представник Відповідача №1 - Борівської селищної ради направив на електронну пошту суду 23.01.2024р. витребувані судом докази на виконання ухвали суду від 04.01.2024р.

29.01.2024р. судом було отримано відзив на позов від відповідача №1, де висловлена правова позиція про відсутність підстав для задоволення позову.

Аргументуючи заперечення проти позову, Відповідач №1 зазначив, що на звернення позивача від 31.07.2023р. була надана відповідь листом від 04.08.2023р. №1012, на звернення позивача від 06.09.2023р. була надана відповідь від 14.09.2023р. №26-02/141, на звернення позивача від 24.12.2023р. була надана відповідь від 09.01.2024р. Наполягав, що усі перелічені звернення стосувались одного і того ж питання - використання бюджетних коштів на оплату праці посадових осіб місцевого самоврядування та працівників Борівської селищної ради.

Відповідач №2 про розгляд справи був сповіщений належно та завчасно, але обов"язку із подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Указом Президента України від 01.10.2022р. №680/2022 було утворено Борівську селищну військову адміністрацію Ізюмського району Харківської області.

Розпорядженням Президента України від 04.10.2022р. №230/2022-рп на посаду начальника Борівської селищної військової адміністрації Ізюмського району Харківської області було призначено ОСОБА_2 .

Згідно з розпорядженням від 20.12.2022р. №116-од Борівський селищний голова - Тертишний Олександр Володимирович з 21.12.2022р. вибув у відпустку без збереження заробітної плати на період здійснення повноважень начальника Борівської селищної військової адміністрації Ізюмського району Харківської області.

Згідно з розпорядженням від 21.12.2022р. №1-од ОСОБА_2 приступив до виконання повноважень начальника Борівської селищної військової адміністрації Ізюмського району Харківської області.

Заявником до Відповідача №1 було подано датоване 25.07.2023р. звернення у формі запиту на отримання інформації.

У зверненні від 25.07.2023р. заявник, посилаючись одночасно на ст. 34 Конституції України, Закони України Про засади запобігання та протидії корупції, "Про доступ до публічної інформації", "Про інформацію" просив надати інформацію (документи) щодо нарахування заробітної плати голови, заступників та секретаря Борівської селищної ради та кожного державного службовця апарату Борівської селищної ради (провідний спеціаліст, головний спеціаліст, начальник відділу, керівник апарату) з січня по липень (включно) 2023 року, а саме: 1) посадовий оклад; 2) інформацію про нараховану заробітну плату; 3) матеріальну допомогу на оздоровлення; 4) матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань; 5) премії; 6) надбавки; 7) інші виплати.

Доказів направлення цього ж самого звернення до Відповідача №2 матеріали справи не містять.

Відповідь на згадане звернення була надана листом Відповідача №1 - Борівської селищної ради за підписом секретаря Віталія Кіяна від 04.08.2023р. №1012.

Указаний лист містить відомості загального характеру про структуру заробітної плати працівників Борівської селищної ради, про загальну суму виплаченої працівникам Борівської селищної ради за період січень-липень 2023р. заробітної плати, про суму виплаченої працівникам Борівської селищної ради за період січень-липень 2023р. матеріальної допомоги на оздоровлення, про відсутність подій виплати премій.

У відповідь на запит позивача від 06.09.2023р. Відповідачем №1 було складено письмовий лист від 14.09.2023р. №26-02/141, де указано, що Голова Борівської селищної ради з 21.12.2022р. вибув у відпустку без збереження заробітної плати у зв"язку із призначенням на посаду начальника Борівської селищної військової адміністрації Ізюмського району Харківської області.

Додатком до цього листа є письмова інформація про конкретні суми заробітної плати секретаря Борівської селищної ради, заступників голови Борівської селищної ради, посадових осіб місцевого самоврядування Борівської селищної ради за період 01.01.2023р.-31.07.2023р.

У відповідь на запит позивача від 24.12.2023р. Відповідачем №1 було складено письмовий лист від 09.01.2024р. №26-02/3, додатком до якого є письмова інформація про конкретні суми заробітної плати працівників Борівської селищної ради за період 01.01.2023р.-30.11.2023р.

Стверджуючи про те, що субєктами владних повноважень (тобто і Відповідачем №1, і Відповідачем №2) за запитом на отримання інформації від 25.07.2023р. були вчинені протиправні дії, позаяк надана відповідь протиправно не містить повної та точної інформації про нараховані суми заробітної плати голови, заступників та секретаря Борівської селищної ради та кожного державного службовця апарату Борівської селищної ради (провідний спеціаліст, головний спеціаліст, начальник відділу, керівник апарату) з січня по липень (включно) 2023 року заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної влади/адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суд відзначає, що суспільні відносини з приводу практичної реалізації права особи на звернення унормовані, насамперед, приписами ст.40 Конституції України, згідно з якою усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а також додатково деталізовані приписами Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі за текстом - Закон №393/96-ВР), Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-ХІI (далі за текстом - Закон №2657-ХІІ), Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI).

При цьому, приписи перелічених вище законів одночасно регламентують і суспільні відносини з обігу інформації.

Окрім того, відносини з обігу інформації унормовані також і приписами ст.32 Конституції України, де указано, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини та приписами низки інших актів законодавства, зокрема, Закону України від 01.06.2010р. №2297-VI "Про захист персональних даних" (далі за текстом - Закон №2297-VI), Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" (далі за текстом - Закон №1700-VIІ).

Згідно з абз.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За наведеними у ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" визначеннями під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Суд змушений констатувати, що звернення заявника від 25.07.2023р. за приписами Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" не може бути кваліфіковано ані у якості пропозиції (зауваження), ані у якості заяви (клопотання), ані у якості скарги.

За правилами ст.5 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Відповідно до ст.7 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Випадки, коли звернення громадянина не підлягає розгляду суб`єктом владних повноважень із наданням письмової відповіді окреслені законодавцем у приписах ст.8 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

Існування згаданого у приписах ст.8 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" випадку судом у межах даної справи не встановлено.

Разом із тим, зі змісту ст.ст.1, 3, 5, 14, 15, 16, 19, 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" суд доходить до переконання про те, що обов`язок суб"єкта владних повноважень з приводу розгляду та надання відповіді виникає не стосовно будь-якого звернення (у розумінні письмового чи електронного документа) зацікавленої особи-учасника суспільних відносин, а виключно відносно звернення, котре є або пропозицією (зауваженням), або заявою (клопотанням), або скаргою.

Оскільки складений позивачем документ до згаданих категорій не належить, то суд не знаходить правових підстав для поширення на даний конкретний випадок дії норм Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

Вирішуючи спір за епізодом доводів заявника про порушення субєктом владних повноважень у спірних правовідносинах норм Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон України №2939-VI), суд керується наступними підставами та мотивами.

Так, ст.3 Закону України №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до статті 5 Закону України №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

У розумінні ч.1 ст.1 Закону України №2657-ХІІ інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Звідси слідує, що за суттю інформацією є відомості та дані, а формою існування - матеріальні носії або електронне відображення.

За визначенням ст.1 Закону України №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Отже, публічною інформацією є вже існуюча річ матеріального світу - інформація, котра фізично знаходиться у володінні особи, у відання якої передано повноваження з приводу виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.

Згідно абзаців 10, 11 ст. 2 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

У рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012р. №2-рп/2012 указано, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (ч.2 ст.11 Закону України №2657-ХІІ).

У рішенні Конституційного Суду України від 30.10.1997р. №5-зп до конфіденційної інформації віднесено інформацію про фізичну особу в частині відомостей про майновий стан та інші персональні дані.

За правовими позиціями згаданих рішень Конституційного суду України у розумінні ч.1 ст.32 та ч.2 ст.32 Конституції України інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 20 Закону України № 2657-ХІІ за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 21 Закону України № 2657-ХІІ передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга). Аналогічні за змістом положення містяться і у ч.1 ст.6 Закону України №2939-VI.

Окремо суд зважає, що відмінність правової категорії "інформація" від правової категорії "документ" зумовлює необхідність виокремлення із загального обсягу інформації конкретного документа окремої частини стосовно інформації з обмеженим доступом та окремої частини стосовно інформації з іншим режимом обігу та надання для ознайомлення інформація, доступ до якої не обмежений (ч.7 ст.6 Закону України № 2939-VI).

Окрім того, ст. 10-1 Закону України №2939-VI не виключає випадку правомірного надання інформації про персональні дані у знеособленій формі.

Частиною 2 ст.6 Закону України №2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Звідси слідує, що юридично значимими факторами у процедурі обігу інформації (тобто критеріями запровадження обмежень) є: 1) публічний інтерес у забезпеченні недоторканності інформації (національна безпека, територіальна цілісність, громадський порядок, запобігання заворушенням, запобігання кримінальним правопорушенням, охорона здоров`я населення, захист репутації, збереження конфіденційності, авторитет правосуддя, неупередженість правосуддя); 2) рівень загрози реального настання ймовірної шкоди та межа істотності ймовірної шкоди; 3) баланс між наслідками ситуації/випадку нерозголошення інформації та наслідками ситуації/випадку поширення інформації в аспекті значення інформації для суспільства.

Тобто, запровадження обмеження доступу до конкретної інформації (у тому числі і за окресленою ч.5 ст.6 Закону України №2939-VI категорією) повинно відбуватись за обов`язкового дотримання умов ч.2 ст.6 Закону України №2939-VI та з урахуванням фізичної змоги надання інформації у знеособленій формі та у частині документа.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону України №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Аналіз положень Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI) засвідчує існування підстав для виокремлення таких ознак конфіденційної інформації: встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (ч.ч 1, 2 ст. 13 Закону України №2939-VI); у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (ч. 5 ст. 6 Закону України №2939-VI).

Отже, можливість віднесення публічної інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до такої публічної інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної публічної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 ч.2 ст.6 Закону України №2939-VI - так званого "трискладового тесту".

Суд звертає увагу, що положення ч.2 ст.6 Закону України №2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до публічної інформації, а не підстави для надання такого доступу, адже ст.1 Закону України №2939-VI запроваджена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі згаданого вище "трискладового тесту".

Відтак, тягар доведення легітимності обмеження доступу до публічної інформації покладається саме на розпорядника публічної інформації.

За таких умов, відмова у наданні інформації може бути кваліфікована у якості правомірної та обґрунтованої у разі, якщо розпорядником у листі-відповіді зазначено, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

У силу правових висновків постанов Верховного Суду від 18.07.2019р. у справі №554/11837/14-а, від 17.02.2020р. у справі №826/8891/16 та опосередковано постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019р. у справі №9901/249/19 відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових так званого трискладового тесту означає, що відмова у доступі до публічної інформації набуває ознак необґрунтованої.

Окрім того, при вирішенні спору по суті суд враховує, що 01.12.2020 набрала чинність Конвенція Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом № 631-IX від 20.05.2020), у відповідності до частини 1 статті 2 якої кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів (далі - Конвенція Ради Європи).

Згідно із частиною 2 статті 2 Конвенції Ради Європи кожна Сторона вживає необхідних заходів у своєму національному законодавстві для впровадження положень щодо доступу до офіційних документів, передбачених цією Конвенцією.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції Ради Європи кожна Сторона може обмежувати право доступу до офіційних документів. Обмеження повинні бути чітко встановлені у законі, бути необхідними у демократичному суспільстві і бути пропорційними цілям захисту: a. національної безпеки, оборони та міжнародних відносин; b. громадської безпеки; c. попередження, розслідування та судового переслідування кримінальної діяльності; d. дисциплінарного розслідування; e. перевірки, контролю та нагляду з боку державних органів; f. приватного життя та інших законних приватних інтересів; g. комерційних та інших економічних інтересів; h. економічної, монетарної політики і політики обмінного курсу держави; і. рівності сторін у судовому провадженні та ефективного здійснення правосуддя; j. навколишнього середовища, або k. обговорень всередині державного органу або між такими органами стосовно вивчення питання.

Держави, яких це стосується, під час підписання або депонування ратифікаційної грамоти, документа про прийняття, затвердження або приєднання, у заяві на ім`я Генерального секретаря Ради Європи можуть заявити, що листування з правлячою сім`єю та її двором або главою держави може також бути включено до можливих обмежень.

У доступі до інформації, що міститься в офіційному документі, може бути відмовлено у разі, якщо її розголошення завдасть або ймовірно може завдати шкоди хоча б одному з інтересів, перелічених у пункті 1, якщо тільки відсутній переважаючий суспільний інтерес в оприлюднені такої інформації.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що управлінське волевиявлення розпорядника публічної інформації у формі відмови у доступі до публічної інформації має ґрунтуватись на наслідках застосування так званого "трискладового тесту" та повинно бути умотивовано критеріями обмеження публічної інформації за ст.6 Закону України №2939-VI і за ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом України від 20.05.2020р. №631-IX).

При цьому, у відповідності до положень ч.4 ст.6 Закону України №2939-VI, саме до повноважень розпорядника інформації належить встановлення наявності чи відсутності підстав для обмеження у доступі до інформації.

Крім того, суд ураховує, що обґрунтування обмеження доступу до публічної інформації є первинно дискреційними повноваженнями органу публічної адміністрації як розпорядника інформації і поглинається свободою адміністративного розсуду органу публічної адміністрації (яка між тим не може набувати ознак абсолютної безмежності та свавілля).

Конституційний суд України рішенням від 20 січня 2012 року у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України установив, що перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів-суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Розпорядження бюджетними коштами включає здійснення витрат з державного чи місцевого бюджету. Заробітна плата та інші виплати (премії, матеріальна допомога тощо) посадовим та службовим особам є витратами з бюджету. Частиною 5 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

Статтею 31 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника.

На підставі абзацу 2 частини 3 статті 5 Закону України "Про захист персональних даних", не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Це підтверджується положенням статті 5 Закону України "Про захист персональних даних", у якій йдеться про те, що не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень, а також "не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Отже, інформація про заробітну плату, премії, види грошового забезпечення, будь-які інші виплати з державного чи місцевого бюджету працівнику державного органу, не є конфіденційною, не може бути обмежена в доступі і підлягає наданню на запит.

Аналогічну правову позицію щодо вирішення спору в подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2020 року в справі № 820/4282/17, від 28 грудня 2022 року у справі №420/8015/22.

З аналізу наведених норм, суд дійшов висновку, що інформація, яка стосується розміру заробітної плати працівників Борівської селищної ради Харківської області, які отримують заробітну плату за рахунок бюджетних коштів, є відкритою і має бути надана у відповідь на запит на інформацію.

Згідно із п.1 ч.3 ст.10 Закону України №2939-VI розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

Пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону України №2939-VI встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Отже, у спірних правовідносинах суб"єкт владних повноважень - Відповідач №1 не мав визначених законом підстав для правомірного вчинення управлінського волевиявлення з приводу відмови у наданні публічної інформації з приводу використання бюджетних коштів для проведення оплати праці найманих працівників (як посадових соіб місцевого самоврядування, так і робітників за трудовими договорами).

Водночас із цим, суд зважає на те, що запит позивача від 25.07.2023р. стосувався використання бюджетних коштів для оплати праці: Голови Борівської селищної ради, заступників голови Борівської селищної ради, секретаря Борівської селищної ради, кожного державного службовця Борівської селищної ради.

Статтями 140-146 Конституції України визначені конституційні засади функціонування місцевого самоврядування в Україні, котрі деталізовані у приписах Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Зокрема, відповідно до ст.140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

За змістом ст.1, ст.5, ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ст.ст.12, 51, 53, 541 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органами місцевого самоврядування є, зокрема: 1) сільські, селищні, міські ради; 2) виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи; 3) міський, селищний сільський голова як головна посадова особа територіальної громади; 4) староста.

Звідси слідує, що орган місцевого самоврядування - рада, виконавчий комітет ради та виконавчі органи ради і міський, селищний, сільський голова є різними окремими та незалежними суб`єктами владних повноважень у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України.

Спеціальним законом, який регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування є Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III (далі за текстом - Закон № 2493-III, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно зі ст. 2 Закону №2493-III посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Також суд зазначає, що відповідно до ст. 1, 2 Закону України "Про державну службу" №889-VIII від 17.11.2011р. державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Отже, правова категорія "посадова особа місцевого самоврядування" та правова категорія "державний службовець" співпадають виключно в частині правової категорії "публічна служба" за визначенням п.17 ч.1 ст.4 КАС України, але в решті випадків посадова особа місцевого самоврядування та державний службовець є абсолютно різними учасниками суспільних відносин і ці найменування не можуть бути використані для позначення одне одного.

Оскільки запит позивача від 25.07.2023р. стосувався саме використання бюджетних коштів для оплати праці державних службовців, а з наведених вище міркувань проходження державними службовцями публічної служби в органах місцевого самоврядування із зайняттям відповідної штатної посади в організаційній структурі органу місцевого самоврядування чи посади посадової особи місцевого самоврядування чинним національним законом України не передбачено та матеріалами справи не доведено, то за запитом позивача від 25.07.2023р. у Відповідача №1 виник виключно обов"язок надання публічної інформації в частині використання бюджетних коштів для оплати праці виключно Голови Борівської селищної ради, заступників голови Борівської селищної ради, секретаря Борівської селищної ради, але не кожного працівника Борівської селищної ради у правовому статусі посадової особи місцевого самоврядування бо робітника за трудовим договором.

Тому запит заявника в частині надання інформації щодо кожного державного службовця апарату Борівської селищної ради не підлягає задоволенню, оскільки в органах місцевого самоврядування не передбачено посад державних службовців, а є посадові особи місцевого самоврядування та інші працівники, які працюють за звичайними трудовими договорами та на яких не поширюються вимоги законодавства про службу в органах місцевого самоврядування.

Як вбачається зі змісту листа Борівської селищної ради від 04.08.2023р. №1012, у відповідь на запит заявника не було надано жодної конкретної інформацію про заробітну плату перелічених вище суб"єктів права (а саме: Голови Борівської селищної ради, заступників голови Борівської селищної ради, секретаря Борівської селищної ради) за кожен місяць з періоду січень-липень 2023 року, оскільки у листі з посиланням на норми законів щодо нарахування та виплати службовцям органів місцевого самоврядування заробітної плати, надбавок, доплат, допомог зазначено загальну суму виплаченої заробітної плати за вказаний період працівникам Відповідача №1 у сумі 6.124.433,78 грн та надано заявнику копію штатного розпису Борівської селищної ради на 2023 рік із назвами структурних підрозділів та посад із встановленими посадовими окладами.

Проте суд зазначає, що право запитувача на отримання інформації не ставиться в залежність від суб`єктивно визначеної розпорядником інформації доцільності її надання.

Більше того, частиною 5 статті 6 Закону №2939-VI передбачено, що не може бути обмежено доступ до інформації, серед іншого, про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.

Згідно з частиною 7 статті 6 Закону №2939-VІ не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді.

З аналізу наведених норм слідує, що інформація, яка стосується розміру заробітної плати працівника, який фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, є відкритою і має бути надана на запит на інформацію.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У спірних правовідносинах відповідачем №1 було вчинено саме відмову у наданні доступу до публічної інформації, а не дії (у розумінні вчинку) з даного приводу.

Тому перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах за зверненням заявника від 25.07.2023р. субєктом владних повноважень - Відповідачем №1 не може бути обмежено доступ до інформації про суми виплаченої заробітної плати Голови Борівської селищної ради, заступників голови Борівської селищної ради, секретаря Борівської селищної ради, відповідь на запит заявника у повному обсязі Відповідачем №1 не надано, а тому право та охоронюваний законом інтерес заявника повністю та ефективно поновлюються визнанням протиправною відмови Відповідача №1 в частині ненадання інформації щодо розміру і складових заробітної плати Голови Борівської селищної ради, заступників голови Борівської селищної ради, секретаря Борівської селищної ради за запитуваний період часу, що зумовлює необхідність виходу за межі позовних вимог у порядку ч. 2 ст. 9 КАС України, і обтяженням Відповідача №1 обов`язком повторно розглянути запит заявника про надання інформації від 25.07.2023р. про заробітну плату Голови Борівської селищної ради, заступників голови Борівської селищної ради, секретаря Борівської селищної ради за період 01.01.2023р. - 31.07.2023р. та надати запитувану публічну інформацію.

Продовжуючи вирішення спору за епізодом обтяження Відповідача №2 надати відповідь за зверненням заявника від 25.07.2023р., суд зазначає, що згідно з ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, визначеними цією статтею процесуального закону умовами обтяження суб"єкта владних повноважень вчинити конкретне управлінське волевиявлення є: відсутність у суб"єкта владних повноважень свободи адміністративного розсуду (дискреції); виконання суб"єктом владних повноважень усіх визначених законом дій, необхідних для прийняття конкретного управлінського рішення; відсутність будь-яких інших юридично значимих факторів, котрі перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв"язку із дійсними (справжніми) обставинами фактичної дійсності та легітимним результатом вирішення ініційованого зацікавленої особою питання.

Стосовно вимог заявника про зобов`язання Відповідача №2 надати відповідь на запит від 25.07.2023р. суд зазначає, що відповідно до частини 1, 2, абзац 1 частини 3, частини четверта, восьма, дев`ята статті 4 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації.

Рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування.

Військові адміністрації населених пунктів утворюються в межах територій територіальних громад, у яких сільські, селищні, міські ради та/або їхні виконавчі органи, та/або сільські, селищні, міські голови не здійснюють покладені на них Конституцією та законами України повноваження, а також в інших випадках, передбачених цим Законом.

У районі, області військові адміністрації утворюються у разі нескликання сесії відповідно районної, обласної ради у встановлені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» строки або припинення їх повноважень згідно із законом, або для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку. У разі прийняття рішення про утворення районних, обласних військових адміністрацій їх статусу набувають відповідно районні, обласні державні адміністрації, а голови районних, обласних державних адміністрацій набувають статусу начальників відповідних військових адміністрацій.

Військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування.

У зв`язку з утворенням військових адміністрацій населених пунктів повноваження військово-цивільних адміністрацій цих населених пунктів припиняються з дня початку здійснення відповідною військовою адміністрацією своїх повноважень.

У разі утворення районних, обласних військових адміністрацій у день набрання чинності актом Президента України про їх утворення припиняються повноваження відповідних районних, обласних військово-цивільних адміністрацій.

Відповідно до частини 3, 4 статті 10 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» у разі утворення обласної та/або районної військової адміністрації на період дії воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення чи скасування, у разі тимчасової окупації або оточення адміністративного центру області або у разі прийняття Верховною Радою України за поданням Президента України відповідного рішення: 1) повноваження такої обласної та/або районної ради здійснюють відповідні обласні та районні військові адміністрації; 2) виконавчий апарат такої районної та обласної ради підпорядковується начальнику відповідної військової адміністрації; 3) відповідні районні та обласні ради не здійснюють свої повноваження; 4) комунальні підприємства, установи та організації, засновані на базі майна спільної власності територіальних громад району або області, підпорядковуються відповідній військовій адміністрації; 5) управління об`єктами спільної власності територіальних громад таких району та/або області здійснюється начальником відповідної районної та/або обласної військової адміністрації; 6) призначення осіб на посади та звільнення з посад, які здійснюються начальником районної військової адміністрації, погоджуються з начальником відповідної обласної військової адміністрації; 7) начальник обласної військової адміністрації, начальник районної військової адміністрації за погодженням з начальником відповідної обласної військової адміністрації може увільняти від виконання посадових обов`язків працівників виконавчого апарату такої районної та/або обласної ради (для таких працівників оголошується простій або здійснюється їх переведення на рівнозначну чи нижчу посаду).

У разі прийняття Верховною Радою України рішення, передбаченого частиною другою або третьою цієї статті, начальник військової адміністрації, відповідна обласна та/або районна військова адміністрація здійснюють повноваження, передбачені відповідно частиною другою або третьою цієї статті, з дня надбання чинності зазначеним рішенням Верховної Ради України протягом строку, передбаченого цими частинами.

У разі усунення загроз для безпеки і правопорядку на території області за поданням Президента України Верховна Рада України може прийняти рішення про поновлення роботи органів місцевого самоврядування на території відповідної області до закінчення 30-денного строку, передбаченого частиною другою або третьою цієї статті, але не раніше дня припинення чи скасування воєнного стану.

Якщо протягом 30-денного строку після припинення або скасування воєнного стану виникнуть визначені законом підстави для призначення позачергових виборів відповідної місцевої ради, начальник військової адміністрації, відповідна обласна та/або районна військова адміністрація продовжують здійснювати повноваження, передбачені частинами другою та третьою цієї статті, до обрання нового складу відповідних органів місцевого самоврядування, якщо Президент України не прийняв рішення про утворення на цій території військово-цивільної адміністрації.

Системний аналіз вищевикладених норм законодавства з урахуванням їх юридичних зв`язків дає суду підстави для висновку про те, що Президент України на територіях, на яких введено воєнний стан, та з метою, визначеною частиною першою статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування може приймати рішення про утворення тимчасових державних органів - військових адміністрацій.

Для утворення у районі, області військових адміністрацій частиною четвертою вищевказаної статті передбачено три окремі та самостійні підстави, а саме: нескликання сесії відповідно районної, обласної ради у встановлені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» строки; припинення їх повноважень згідно із законом; для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку.

Із змісту вищевикладеної норми видно, що перші дві підстави пов`язані з нездійсненням відповідною районною чи обласною радою своїх повноважень або з їх припиненням відповідно до закону. Третя підстава для утворення районних, обласних військових адміністрацій з такими обставинами не пов`язується й слугує меті здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку.

Суд відзначає, що ані Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні», ані Закон України «Про правовий режим воєнного стану», ані жоден інший акт законодавства, яким регламентовані спірні у цій справі правовідносини, не містять приписів про те, що повноваження відповідної обласної та/або районної ради припиняються автоматично за умов введення в Україні воєнного стану та утворення відповідно до закону військових адміністрацій.

Більше того, частиною другою статті 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що в умовах воєнного стану органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2023р. по справі №620/7714/22.

Судом з матеріалів справи встановлено, що згідно з Розпорядженням Президента України від 04.10.2022р. №230/2022-рп громадянин України, який обіймав посаду Борівського селищного голови був призначений на посаду начальника Борівської селищної військової адміністрації Ізюмського району Харківської області.

Відповідно до розпорядження Борівської селищної ради від 20.12.2022р. №116-од у зв`язку з повномасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі статті 1 Указу Президента України від 01.10.2022 року № 680/2022 «Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Харківській області», розпорядження Президента України від 4 жовтня 2022 року № 230/2022-рп «Про призначення О. Тертишного начальником Борівської селищної військової адміністрації Ізюмського району Харківської області», враховуючи укази Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 22 травня 2022 року № 2263- IX, керуючись частиною 3 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», частиною 8 статті 4, частиною 4 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», п. 2-8 Розділу XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції», на підставі заяви Борівського селищного голови ОСОБА_2 від 20 грудня 2022 року про надання відпустки без збереження заробітної плати, передбаченої частиною 3 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»: 1) Борівський селищний голова ОСОБА_2 відбув у відпустку без збереження заробітної плати, передбачену ч. 3 ст. 12 Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" з 21.12.2022 на період здійснення ним повноважень начальника Борівської селищної військової адміністрації Ізюмського району Харківської області; 2) секретарю Борівської селищної ради Кіяну В.О., зокрема, протягом періоду відпустки Борівського селищного голови, наданої згідно з п. 1 цього розпорядження, забезпечувати здійснення місцевого самоврядування на території Борівської селищної територіальної громади відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про правовий режим воєнного стану».

З огляду на вищевикладене за даною вимогою суд не знаходить підстав для задоволення позову стосовно обтяження Відповідача №2 обов`язком вчинення конкретно визначеного управлінського волевиявлення за зверненням заявника від 25.07.2023р., оскільки з 21.12.2022р. його повноваження виконує секретар Борівської селищної ради Кіян В.О., до якого позивачем вимог не заявлено.

Окремо суд зважає на ту обставину, що запит позивача від 25.07.2023р. адресувався виключно Борівській селищній раді (тобто Відповідачу №1), цей запит позивача до Борівського селищного голови (тобто відповідача №2) не спрямовував.

Відтак, з огляду на приписи ст.1, ст.5, ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ст.ст.12, 51, 53, 541 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у Відповідача №2 не виникло обов"язку із розгляду запиту позивача від 25.07.2023р., позаяк селищна рада та селищний голова як головна посадова особа територіальної громади є різними, самостійними та незалежними суб"єктами права - учасниками суспільних відносин.

Ця обставина є самостійною, окремою та достатньою підставою для відмови у позові за цим епізодом вимог.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі позову.

Визнати протиправною оформлену листом від 04.08.2023р. №1012 відмову Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області в частині ненадання публічної інформації про бюджетні кошти, використані протягом 01.01.2023р.-31.07.2023р. для оплати праці Голови Борівської селищної ради, заступників голови Борівської селищної ради, секретаря Борівської селищної ради.

Зобов`язати Борівську селищну раду Ізюмського району Харківської області за запитом ОСОБА_1 від 25.07.2023р. надати публічну інформацію про бюджетні кошти, використані протягом 01.01.2023р.-31.07.2023р. для оплати праці Голови Борівської селищної ради, заступників голови Борівської селищної ради, секретаря Борівської селищної ради.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко