Справа № 460/21182/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/21182/23 пров. № А/857/22195/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2023 року (головуючий суддя Зозуля Д.П., м. Рівне) у справі №460/21182/23 за позовом ОСОБА_1 до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльності щодо незняття обтяження за реєстраційним номером № 3119381 з нерухомого майна, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови Державної виконавчої служби Рівненського району АА № 444312 від 14.04.2006, та зобов`язання зняти обтяження за реєстраційним номером № 3119381, накладеним на підставі постанови Державної виконавчої служби Рівненського району АА № 444312 від 14.04.2006.

Обгрунтовувала позов тим, що існування обтяження унеможливлює видачу їй та її малолітній дочці ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на належну кожній частку квартири після смерті чоловіка ОСОБА_3 .

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2023 року провадження у справі № 460/21182/23 за позовом ОСОБА_1 до Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закрито.

Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що позов, який спрямований на захист цивільних прав позивача та який пов`язаний з оформленням права власності на спадкове майно, фактично є різновидом негаторного позову, а тому з урахуванням суті цього спору, характеру правовідносин, суб`єктного складу сторін, підстав та предмету позову, цей спір є приватно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спрямований на захист майнових прав позивача.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що такий позов підлягає розгляду загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що звернення позивача з позовом зумовлене лише фактом існування протиправного обтяження нерухомого майна, яке здійснене з порушенням норм законодавства, оскільки стосується нерухомого майна, власником якого позивач не була. Зазначає, що арешт майна був здійснений з порушенням порядку його накладення, за відсутності виконавчого документа та наявного виконавчого провадження. Звертає увагу, що спори щодо оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця за участі особи, яка не є стороною виконавчого провадження, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Також вказує, що в даному випадку не виникає приватноправового спору між позивачем та обтяжувачем прав. Вважає, що якщо підставою позову є неправомірні дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Відповідач правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 подала заяву до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Кутецької В.В. про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Нотаріус під час оформлення спадщини повідомила, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 18.04.2006 зареєстровано обтяження на нерухоме майно за реєстраційним номером № 3119381, власником якого є ОСОБА_4 , на підставі постанови Державної виконавчої служби Рівненського району АА № 444312 від 14.04.2006, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру.

08.09.2023 позивач звернулася до відповідача із заявою про зняття обтяження за реєстраційним номером № 3119381, накладеного постановою Державної виконавчої служби Рівненського району АА № 444312 від 14.04.2006.

Листом від 29.08.2023 відділ ДВС у Рівненському районі повідомив позивача, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 18.04.2006 зареєстровано арешт нерухомого майна, який накладений на все нерухоме майно, власником якого є ОСОБА_4 . Оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не зазначено номер постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, а завершені включно по 2014 рік виконавчі провадження уже знищені, відсутня можливість встановити, за яким виконавчим документом, та в якому виконавчому провадженні цей арешт був накладений. Роз`яснив, що підстави для зняття арешту з майна встановлені ст. 59 Закону України Про виконавче провадження, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо незняття арешту з нерухомого майна, накладеного постановою Державної виконавчої служби Рівненського району АА № 444312 від 14.04.2006 протиправною, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 2 та 7 ч.1 ст.4 КАС України передбачено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з ч.1 ст.287 КАС учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За змістом ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не - боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З аналізу наведеної норми права можна дійти висновку, що для спорів про зняття арешту з майна, яке особа (не боржник у виконавчому провадженні) вважає своїм, встановлено певний порядок судового вирішення.

Ч.2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника, арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до ч.3-5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ч.1 ст.1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 січня 2020 року у справі №340/25/19, які суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин, для визначення юрисдикції спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 лютого 2021 року по справі №813/1009/17 виснувано, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Разом з тим, якщо в результаті прийняття такого рішення особа набуває право на майно, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Як вбачається з позовної заяви, підставою звернення позивача до суду є неможливість отримання нею спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 , яка складається з частки квартири АДРЕСА_2 , у зв`язку з тим, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 18.04.2006 наявний запис про арешт квартири за реєстраційним номером обтяження № 3119381 на підставі постанови АА № 444312 від 14.04.2006.

Рішення органу державної виконавчої служби про накладення арешту на майно позивачем не оскаржується та не було підставою звернення до суду.

Судом першої інстанції встановлено і визнається позивачем, що обставини і підстави накладення постановою Державної виконавчої служби Рівненського району АА № 444312 від 14.04.2006 арешту на квартиру встановити неможливо, оскільки матеріали виконавчого провадження знищені.

Отже, хто був боржником, стягувачем у виконавчому провадженні і у зв`язку з виконанням якого саме виконавчого документа проводились такі виконавчі дії, встановленню не підлягає.

Позивач зазначає, що особа, вказана як власник квартири у Реєстрі заборон відчуження нерухомого майна - ОСОБА_4 , власником квартири ніколи не була.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Городищенською виправною колонією №96 Рівненської області 25.11.2011, та витягу про державну реєстрацію прав від 02.12.2011 року, копії яких знаходяться в матеріалах справи ( а.с.13-14 ) квартира АДРЕСА_2 є спільною частковою власністю ( по 1/2 частки ) ОСОБА_3 ( померлого чоловіка позивача ) та ОСОБА_5 .

Отже, заінтересованими у вирішенні даного спору можуть бути і інші особи - ОСОБА_4 ( яка зазначена як власник квартири станом на момент винесення постанови про арешт у 2006 році ) та ОСОБА_5 ( власник частки квартири згідно свідоцтва про права власності станом на 2011 рік ), які участі у даній справі не беруть.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_1 спрямований на захист її цивільних прав, а саме права власності на майно в порядку спадкування, і є фактично різновидом негаторного позову, а тому даний спір є приватно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції правильно визначив предмет, підстави позову та характер спірних правовідносин.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші доводи і заперечення, зазначені скаржником в апеляційній скарзі, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому не вимагають детальної відповіді або спростування.

При обгрунтуванні цієї постанови колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, а саме, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 242, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2023 року у справі №460/21182/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар