Справа № 600/7579/23-а
Суддя: Брезіна Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/7579/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брезіної Т.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В поданому до суду адміністративному позові позивач просить суд винести рішення, яким:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення про звільнення та не видачу наказу про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі абз. 4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду на підставі рапорту від 18.08.2023 р .;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі абз. 4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, про що видати відповідний наказ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходить військову службу по мобілізації та звернувся до відповідача із рапортом на звільнення з військової служби на підставі абз. 4 пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, що підтверджується відповідним лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Однак, позивач вказує, що відповідач протиправно відмовив у звільненні та зазначає, що висновок ЛКК є тією підставою, яку сформульовано і закладено законодавцем в основу пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу для можливості у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою похилого віку. Позивач стверджує, що оскільки його мати визнана особою, яка потребує постійного догляду, він має право на звільнення з військової служби, а тому просить суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач заперечував проти позову та вказав, що необхідність постійного стороннього догляду за хворими батьками підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії, в той час як до рапорту позивача не було додано вказаного висновку. З вказаних підстав, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Рух справи у суді

Ухвалою суду від 04.12.2023 року адміністративний позов залишено без руху. 07.12.2023 року позивачем виправлено недоліки адміністративного позову, у зв`язку із цим, судом відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Позивач призваний на військову службу по мобілізації та подав рапорт на звільнення з військової служби за пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, що підтверджується відповідним лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

На підтвердження підстав для звільнення з військової служби за підпунктом г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу позивач подав: копії паспортів громадян України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; свідоцтво про народження позивача серія НОМЕР_2 , де матір`ю вказано ОСОБА_2 ; пенсійне посідання ОСОБА_2 серія НОМЕР_3 ; довідку ЛКК №282 від 03.07.2023 р. в якому вказано, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду; Висновок від 24.07.2023 р. про наявність у ОСОБА_2 порушень функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі; довідку та акт обстеження сімейного стану депутатом Малинської міської ради Житомирської області від 03.07.2023 р., в якому вказано, що за адресою АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 та понад 10 років проживав без реєстрації її син ОСОБА_1 (а.с. 6-12).

31.08.2023 р. командиром військової частини НОМЕР_4 направлено командиру військової частини НОМЕР_5 лист №1504/2104 в якому зазначено, що подання та відповідні документи на звільнення з військової служби у Збройних Силах України стосовно солдата ОСОБА_1 не реалізовано у зв`язку із тим, що службові матеріали не погоджені помічником командира військової частини з правової роботи начальником юридичної служби військової частини НОМЕР_1 . (а.с. 12).

Матеріали справи містять правовий висновок помічника командира з правової роботи начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 , в якому зазначено, що у додатках до рапорту позивача відсутній саме медичний висновок медико-соціальної експертної комісії щодо необхідності здійснення постійного догляду за хворою матір`ю позивача, а тому подання про звільнення не погоджується. (а.с. 12-13).

Мотивувальна частина

Згідно положень ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд перевіряє дотримання вказаних критеріїв суб`єктом владних повноважень при прийняття оскаржуваного рішення, вчиненні дій чи допущенні бездіяльності.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону №2232-XII розрізняють наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до абз. 4, 8 пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Судом встановлено, що підставою для відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII стали доводи відповідача, що позивачем до рапорту не додано висновку МСЕК про необхідність постійного стороннього догляду за матір`ю військовослужбовця.

Суд звертає увагу, що визначення терміну "медичний висновок" наведене у п.3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України "Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я" 18.09.2020 № 2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів (без відмітки про відміну запису) в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.

Суб`єктами формування чи видачі медичного висновку зазначені лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.

В свою чергу, відповідно до п.19, 24 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, комісія (МСЕК) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

Таким чином, як вбачається з вищенаведеного, лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія за результатами проведеного лікування чи обстеження можуть формувати медичний висновок, а МСЕК за результатами проведеного огляду довідку, акт огляду (витяг з акту огляду) та протокол засідання комісії.

Щодо повноважень ЛКК та МСЕК на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, то суд враховує наступне.

Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, регламентована процедура проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Відповідно до пп.1 п.11 цього Положення міські, міжрайонні, районні комісії визначають, зокрема, ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Водночас, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказу Міністерства охорони здоров`я від 09.04.2008 № 189, при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я утворюються ЛКК (п.1 розділу III).

Згідно з п.3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені за результатом перевірки уповноваженими лікарями, перелік яких затверджується правлінням Пенсійного фонду України, обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 "Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я" затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о "Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі".

Згідно з п.2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації № 025/о "Медична карта амбулаторного хворого № _____", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 № 110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за № 661/20974.

Повноваження ЛКК визначені ще в одному нормативно-правовому акті - наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 № 667 "Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання". В цій Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (п.1).

Суд зазначає, що дійсно є недосконалість та неузгодженість термінів та понять в нормативно-правових актах стосовно питання яким документом необхідно підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду та який орган має видавати цей документ.

Водночас, суд не вбачає підстав не приймати до уваги висновок ЛКК №282 від 03.07.2023 р. в якому вказано, що матір позивача - ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.

Крім того, суд звертає увагу, що абз.4 пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-XII визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою: або висновок МСЕК, або ЛКК. Поданий позивачем до рапорту про звільнення з військової служби висновок ЛКК є належним і достатнім документом для підтвердження того, що особа відносно якої його видано потребує постійного догляду.

Аналізуючи повноваження МСЕК, передбачені Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, суд зазначає, що остання визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі осіб з інвалідністю, а також осіб, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності. Суд звертає увагу, що мати позивача до такої категорії осіб не відноситься, а тому висновок МСЕК і не може бути ним представлений. Натомість, належним документом, який підтверджує необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю позивача, є відповідний медичний висновок лікарсько-консультативної комісії, який був наданий відповідачу разом з рапортом.

Також суд звертає увагу, що Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №413 від 12.06.2013 (далі Постанова №413)

Вказана постанова визначає та вказує, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Суд звертає увагу, що Постанова №413 прийнята Кабінетом Міністрів України 12.06.2013 відповідно до ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Однак, на момент прийняття Постанови 413, стаття 26 Закону №2232 не містила переліку сімейних обставин, що можуть бути підставою для звільнення, а містила лише посилання на відповідну постанову КМУ. Натомість, під час дії воєнного стану пункт 2 частини 4 статті 26 "Про військовий обов`язок і військову службу" доповнений підпунктом г) згідно із Законом 2122-ІХ від 15.03.2022 р. де вказано підставу звільнення, зокрема: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин, норми ст. 26 Закону №2232 уже містили виключений перелік сімейних обставин, за якими можливе звільнення військовослужбовця з служби.

Пунктом 2 розділу II Прикінцеві положення Закону 2169-ІХ зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити перегляд і приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Проте, станом на час розгляду справи, Кабінетом Міністрів України не приведено положення Постанови №413 у відповідність з новою редакцією ст. 26 Закону №2232.

Таким чином, керуючись принципом, визначеним ч.3 ст.7 КАС України, при вирішенні даного спору суд застосовує норми ст. 26 Закону №2232, а не положення постанови №413.

Отже, враховуючи абз. 4 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, суд вважає, що доданий до рапорту позивача висновок ЛКК №282 від 03.07.2023 р. є належним доказом, який підтверджує необхідність здійснення позивачем постійного догляду за матір`ю.

На підставі вказаного суд встановив, що позивачем надано відповідачу достатні докази для можливості вирішення питання про його звільнення на підставі абз. 7 пп. Г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, однак відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не розгляду (неналежного розгляду) поданого рапорту та доданих документів та не прийняття відповідного рішення про звільнення позивача.

Суд звертає увагу, що доказів прийняття рішення відповідачем за результатом розгляду рапорту позивача та подання на звільнення матеріали справи не містять. При цьому, наявний в матеріалах справи правовий висновок помічника командира з правової роботи начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 , яким не погоджено звільнення позивача, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за результати розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби, а носить інформаційний (консультативний) характер. Рішення за результатом розгляду рапорту уповноважений приймати командир (начальник) військової частини.

Таким чином, суд встановив, що у спірних правовідносинах відповідачем фактично допущено протиправну бездіяльність щодо нерозгляду (неналежного розгляду) рапорту позивача про його звільнення з військової служби.

Висновки за результатами розгляду справи

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач не довів правомірність бездіяльності щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду рапорту про звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд звертає увагу, що у прохальній частині позову зобов`язального характеру позивач просить суд зобов`язати відповідача прийняти рішення про його звільнення на підставі абз. 4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Однак, суд вважає, що оскільки відповідачем не розглянуто по суті рапорт позивача на звільнення з військової служби, чим допущено протиправну бездіяльність, належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язати відповідача розглянути рапорт та документи на звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. 4 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232 та прийняти рішення з порушеного питання.

З вказаних підстав суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Судові витрати

Відповідно до ч.4 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору в даній категорії справ, суд не вирішує питання про відшкодування вказаних судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 139, 241, 250, 257 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі абз. 4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду на підставі рапорту від 18.08.2023 р .

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт та документи на звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. 4 підпункту "г" пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону №2232, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, та прийняти рішення по суті порушеного питання.

4. В решті позову відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 );

відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя Т.М. Брезіна