Справа № 640/15785/22
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Беспалов О.О.

Ключкович В.Ю.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Черкаській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Служби безпеки України в Черкаській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо необхідності проведення зі мною своєчасного повного фактичного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення;

- стягнути з Управління Служби безпеки України в Черкаській області на мою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, за період з 14 серпня 2021 року по 17 серпня 2022 року в сумі 229 927,59 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, зокрема, щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року з застосуванням базового місяця - січень 2008 року;

- зобов`язано Управління Служби безпеки України в Черкаській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні (з 30 грудня 2018 року по 17 серпня 2022 року), зокрема, щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року з застосуванням базового місяця - січень 2008 року у розмірі 73 004,98 грн (сімдесят три тисячі чотири гривні 98 копійок);

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління Служби безпеки України в Черкаській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2022 року у справі №520/11118/21, яке набрало законної сили на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103585963, https://reyestr.court.gov.ua/Review/105157608) зобов`язано Управління Служби безпеки України в Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця січень 2008 року, з урахуванням раніше проведених виплат індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

17 серпня 2022 року на рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 73 004,98грн. з призначенням платежу «безготівкове зарахування коштів, індексація грошового забезпечення згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду (зобов`язальний характер) №580/11118/21 від 07 липня 2022 року».

Вважаючи, що відповідач, окрім виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця січень 2008 року, з урахуванням раніше проведених виплат індексацію грошового забезпечення за вказаний період, мав здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Суд першої інстанції приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог виходив із того, що відповідач діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами..

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Суд зазначає, що ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку Управління Служби безпеки України в Черкаській області) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким чином, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України).

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20, від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 09 жовтня 2020 року у справі №580/3988/19, від 03 серпня 2021 року у справі № 580/278/19.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній з 19 липня 2022 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, згідно частини 1 статті 117 КЗпП України ( в редакції, чинній з 19 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку.

Також, судом першої інстанції правильно підкреслено, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Наразі, в даному випадку, вина відповідача полягала в тому, що останнім при проведенні розрахунку з позивачем при звільненні не було своєчасно виплачено належні до отримання останнім суми коштів, зокрема, індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

В свою чергу, посилання відповідача на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року у справі №640/26345/21, суд не приймає до уваги, оскільки предмет спору у цій справі стосувався стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій.

На переконання суду, перерахування відповідачем коштів позивачу, які мали бути виплачені останньому в день його звільнення зі служби, виключно на підставі судових рішень не свідчить про наявність спору з одних тих самих підстав між одними й тими самими сторонами, адже відповідачем, як було встановлено судом, не виконано свого обов`язку саме щодо повного розрахунку з позивачем в день звільнення.

Отже, відсутні підстави вважати, що позивач вже скористався своїм правом на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки в даному випадку, остаточний розрахунок при звільнені з позивачем проведений саме 17 серпня 2022 року шляхом перерахування на банківський рахунок останнього коштів у розмірі 73 004,98 грн на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №580/11118/21.

Таким чином, оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведений відповідачем лише 17 серпня 2022 року, то суд зазначає, що період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві, як звільненому працівникові, сум є період з 30 грудня 2018 року по 17 серпня 2022 року .

Крім того, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Так, у вказаному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Також, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Так, Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок №100).

Згідно з пунктом 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З довідки про розмір грошового забезпечення позивача вбачається, що його середньоденний розмір становить 622,78 грн.

Наразі, враховуючи положення статті 117 Кодексу законів про працю України, а також з урахування того, що спірні правовідносини виникли з 17 серпня 2022 року, суд дійшов висновку, що належна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 114 591,52 грн (622,78 грн*184).

Однак, з огляду на наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17 у постановах від 26 червня 2019 року та від 26 лютого 2020 року відповідно, суд, врахувавши розмір індексації грошового забезпечення у 73 004,98 грн, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 73 004,98 грн., що відповідає сумі несвоєчасно сплаченої індексації грошового забезпечення, перерахованої на рахунок позивача на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі № 580/11118/21.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача конкретної суми середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 73 004,98 грн та зобов`язав відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у вказаному вище розмірі.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно відхилено твердження відповідача щодо того, що на спірні правовідносини не поширюються положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, оскільки судовими рішеннями у справах №520/5839/21 та №580/11118/21 встановлено право позивача, як на індексацію грошового забезпечення, так і на застосування при цьому базового місяця - січень 2008 року.

Колегія суддів зазначає, що Управління Служби безпеки України в Черкаській області з самого початку (в день звільнення позивача та проведення з ним розрахунків) мало нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29 лютого 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, проте, таких дій не вчинило, що, відповідно, свідчить про проведення остаточного розрахунку з позивачем при звільненні саме 17 серпня 2022 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновки суду першої інстанції, які ґрунтуються на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Черкаській області залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович

(повний текст постанови складено 29.01.2024р.)