Справа № 520/15044/23
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 р.Справа № 520/15044/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Веліток Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023, суддя Григоров Д.В., повний текст складено 17.08.23 по справі № 520/15044/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати протиправним та скасувати Наказ ГУНП в Харківській області № 217 о/с від 22.04.2022 року щодо звільнення ОСОБА_1 за п.6 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (підстави: порушення присяги Українському народові, Наказ ГУНП в Харківській області від 21.04.2022 року № 247 та Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року); визнати протиправним та скасувати Наказ ГУНП в Харківській області № 247 від 21.04.2022 року про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ГУНП в Харківській області ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника сектору агентурно-оперативної роботи відділу кримінальної поліції Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області з 22.04.2022; стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07.03.2022р. по день винесення судового рішення з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано Наказ ГУНП в Харківській області № 217 о/с від 22.04.2022 щодо звільнення ОСОБА_1 за п.6 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (підстави: порушення присяги Українському народові, Наказ ГУНП в Харківській області від 21.04.2022 року № 247 та Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року).

Визнано протиправним та скасовано Наказ ГУНП в Харківській області № 247 від 21.04.2022 року про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ГУНП в Харківській області ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору агентурно-оперативної роботи відділу кримінальної поліції Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 193 202, 58 (сто дев`яносто три тисячі двісті дві гривні) 58 коп.

Звернуто рішення до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника сектору агентурно-оперативної роботи відділу кримінальної поліції Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області, а також стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, а саме : 16 100, 21 (шістнадцять тисяч сто гривень), 21 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що cудом першої інстанції було допущено невірне застосування норм матеріального та процесуального права, що виразилось в невірному застосуванні положень статей 18, 23, 24, 64 Закону України «Про Національну поліцію», не враховано ступінь відповідальності позивача в умовах воєнного стану, а також порушені вимоги ст. 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Вважає, що судом першої інстанції порушені вимоги ст. 246 КАС України, зокрема пунктів 2, 3, 5, 6 частини 4, відповідно до яких у мотивувальній частині рішення зазначаються: докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Щодо складення Акту про відмову у наданні пояснень, зазначає, що дисциплінарна комісія взяла до уваги телефонну розмову Голови дисциплінарної комісії та з урахуванням норм ч.2 ст. 27 Дисциплінарного статуту прийшла до висновку, що оскільки позивачка перебуває за кордоном, надсилати повідомлення про її виклик для надання пояснень в ході проведення службового розслідування засобами поштового зв`язку не має сенсу, оскільки позивачка його все одно не отримає, в телефонній розмові повідомила, що знаходиться за кордоном, тому дисциплінарна комісія на підставі відомостей, отриманих в ході телефонної розмови і які були зазначені в рапорті Голови комісії, прийшла до висновку, що позивачка відмовилась від надання пояснень. Щодо повідомлення позивачки про проведення службового розслідування вважає, що судом не зазначено, на підставі якої норми чинного законодавства відповідач повинен був це робити, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено повідомлення особи про призначення проведення службового розслідування, стосовно якої воно проводиться. Стверджує, що суд не звернув уваги на доводи відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду та суд не надав належної оцінки тій обставині, що позивачка майже через півтора роки з моменту її звільнення з органів поліції звернулася до суду з позовом про визнання дій відповідача протиправними та поновлення на посаді.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 обіймала посаду начальника сектору агентурно-оперативної роботи відділу кримінальної поліції Харківського районного управління поліції № 1 ГУ НП в Харківській області.

16.04.2022 заступником начальника Харківського РУП №1 ГУНП в Харківській області Є. Галушко було складено рапорт, відповідно до якого він повідомив, що з 25.02.2022р. підполковник поліції ОСОБА_1 у зв`язку із складною та небезпечною ситуацією у м. Харкові до виконання службових обов`язків в умовах воєнного стану не залучалась, табельну вогнепальну зброю не отримувала, постійно у месенджері WhatsApp зв`язувалась з керівництвом відділу кримінальної поліції та повідомляла що знаходиться у м. Харкові; з вимогами не покидати Харківську область ознайомлена. 16.04.2022 ОСОБА_1 вийшла на зв`язок у месенджері Whats App та повідомила, що перетнула кордон України, дату перетину кордону не повідомила.

Аналогічний рапорт за підлеглістю було також складено 16.04.2022 начальником Харківського РУП №1 ГУНП в Харківській області, полковником поліції ОСОБА_2 .

На підставі вказаного рапорту наказом начальника ГУ НП в Харківській області від 18.04.2022 № 543 «Про призначення та проведення службового розслідування» було призначено службове розслідування за фактом того, що ОСОБА_1 повідомила у месенджері Whats APP, що перетнула державний кордон України, та створено дисциплінарну комісію.

21.04.2022 було складено та затверджено Висновок службового розслідування за відомостями, викладеними у рапорті начальника Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області полковника поліції ОСОБА_3 (а.с. 82-87), згідно якого дисциплінарна комісія, посилаючись на пояснення, які наведені вище, зазначила про встановлення з боку позивачки самовільного залишення 07.03.2022р. території Харківської області та у подальшому виїзді за межі України, не отримавши відповідного дозволу на це від керівництва Харківського РУП № 1 та ГУНП в Харківській області, у період з 07.03.2022 по 21.04.2022 безпідставно була відсутня на службі без поважних причин, а також не взяла участі у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану під час його оголошення по всій території України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, окрім цього вчинила дисциплінарний проступок, що виразився у порушенні : п. 1, 2 , 8, ч.3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України у частині невиконання зобов`язання бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України, ознайомившись і знаючи закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки їх не виконали, не дотриманні правил внутрішнього розпорядку; п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» у частині недотримання положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції та Присяги поліцейського, не професійного забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013. № 939 у частині того, що працівник, який має допуск до державної таємниці виїхала за межі України, не повідомивши особу, яка надала їй доступ до державної таємниці, п. 1 наказу ГУНП в Харківській області від 15.08.2016р. № 818 у частині недотримання внутрішнього розпорядку для поліцейських ГУНП в Харківській області.

Так, за висновком службового розслідування комісія ухвалила за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні вимог п. 1,2 ч. 1 ст. 18, п. 24 ч. 1 ст. 23, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію», п. 1, 2, 8 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п. 696 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013р. № 939 , п. 1 наказу ГУНП в Харківській області від 15.08.2016р. № 818 застосувати до позивачки дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

За наслідком розгляду вказаного Висновку начальником ГУНП в Харківській області 21.04.2023 видано Наказ № 247, згідно якого до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції за порушення :

п.,п.1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», згідно яких поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;

п. 24 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», згідно якого поліція відповідно до покладених на неї завдань: бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості;

ч. 2. ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію», згідно якої у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь в обороні України, у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

п.,п. 1, 2, 8 ч.3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції, згідно яких службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку.

В порядку реалізації накладеного дисциплінарного стягнення 22.04.2022 начальником ГУНП в Харківській області видано Наказ № 217 о/с, згідно якого позивачку звільнено зі служби в Національній поліції з 22.04.2022, без виплати грошового забезпечення з 07.03.2022р.

Не погодившись із вказаним наказом, позивачка звернулася до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що службовим розслідуванням, яке було проведено із значними недоліками, не встановлено підстав для застосування до позивачки крайнього заходу дисциплінарного впливу. Відтак, висновки оскаржуваного наказу про застосування дисциплінарного стягнення від 21.04.2022 № 247 про те, що за своєю тяжкістю дисциплінарний проступок є таким, що не сумісний з подальшим проходженням служби є передчасним та необгрунтованим.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 580-VIII), відповідно до частини 1 статті 59 якого служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Частиною 1 статті 18 Закону № 580-VIII встановлено, що поліцейський зобов`язаний, зокрема: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Зобов`язання дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, закріплено і у тексті Присяги на вірність Українському народові, яку складає особа, яка вступає на службу в поліції (стаття 64 Закону № 580-VIII).

Згідно із статтею 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби за порушення службової дисципліни є окремою підставою для звільнення, яка пов`язана із невиконанням чи неналежним виконанням поліцейським службової дисципліни, порушенням Присяги працівника поліції: скоєнням проступку проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до позивача як носія влади, що призводить до приниження авторитету поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут) відповідно до статті 1 якого службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського, зокрема: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Аналіз змісту положень Дисциплінарного статуту вказує на те, що службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) поліцейським законних і підзаконних актів із питань службової діяльності, бездоганному і неухильному додержанні порядку і правил, що такими нормативно-правовими актами передбачені.

Відповідно до статті 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (стаття 12 Дисциплінарного статуту).

Статтею 13 Дисциплінарного статуту встановлено, що дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Відповідно до положень статті 14 Дисциплінарного статуту з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків проводиться службове розслідування.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою.

Проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії (частина 1 статті 15 Дисциплінарного статуту).

Процедуру проведення службового розслідування стосовно поліцейського, права учасників службового розслідування, порядок оформлення його результатів, прийняття та реалізації рішень за результатами службового розслідування визначено Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 №893, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок №893) відповідно до пункту 1 Розділу ІІ якого службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Згідно з пунктом 4 розділу V Порядку №893 службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

Системний аналіз наведених законодавчих норм дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що метою проведення службового розслідування є установлення фактичних даних вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, зокрема з`ясування обставин, причин та умов, що його зумовили, а також ступінь вини поліцейського, за наслідками чого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі. При цьому, обставини подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними під час службового розслідування поясненнями та документами.

Згідно з пунктом 7 Розділу V Порядку №893 розгляд справи дисциплінарною комісією проводиться зазвичай у формі письмового провадження. Збирання та перевірка матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського у разі розгляду справи у формі письмового провадження здійснюються зазвичай шляхом: одержання пояснень щодо обставин справи від поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, та від інших осіб; одержання в органах, закладах, установах поліції та їх підрозділах чи за запитом в інших органах державної влади та органах місцевого самоврядування необхідних документів або їх копій та долучення до матеріалів справи; отримання консультацій спеціалістів з питань, що стосуються службового розслідування.

У разі розгляду справи у формі письмового провадження рішення дисциплінарною комісією приймається без повідомлення та (або) виклику інших учасників службового розслідування на підставі наявних у справі матеріалів.

Правова оцінка судами правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна полягати насамперед в тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є ознаки дисциплінарного проступку та установлені законом підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення.

В першу чергу суд має перевірити чи належним чином було проведено службове розслідування та чи було дотримано право особи, що притягується до відповідальності, надати пояснення щодо обставин притягнення до відповідальності.

Відповідно до ст. 18 Дисциплінарного статуту під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій. Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:

1) надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються;

2) подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають відношення до справи;

3) ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, законами України "Про захист персональних даних", "Про державну таємницю" та іншими законами;

4) подавати скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування;

5) користуватися правничою допомогою.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_1 факт її повідомлення про проведення службового розслідування, а також пропозицію до неї щодо надання пояснень заперечує.

В свою чергу відповідач посилається на те, що позивачка відмовилася від надання пояснень, доказом чого слугує те, що головою дисциплінарної комісії старшим інспектором ВСР УГІ ГУНП в Харківській області Введенським К.К. було складено рапорт (а.с. 98) без дати, згідно якого вказано, що в ході проведення службового розслідування він здійснив телефонний дзвінок за допомогою месенджера Whats APP та мав бесіду з позивачкою.

Дослідивши зміст вказаного рапорту, колегія суддів зважає на те, що фактично автор рапорту вказує на бесіду щодо обставин справи, проте не на відмову від надання пояснень.

Наданий до суду Акт від 18.04.2022 містить посилання на те, що позивачці було запропоновано надати пояснення, на що вона відмовилася. При цьому, відомостей про те, яким способом зв`язку (електронна пошта, телефон, інтернет-месенджер, тощо) відбувся виклик для надання пояснень, а також сам факт такого виклику Акт не містить, як не містить і конкретного номеру телефона або іншого засобу зв`язку, за яким мало здійснюватись повідомлення позивачки.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що приписами ст. 18 Дисциплінарного статуту (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено порядок виклику поліцейського для надання пояснень в рамках проведеного відносно нього службового розслідування.

Так, ст. 18 Дисциплінарного статуту, зокрема, визначено, що виклик для надання пояснень надсилається рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця проживання поліцейського, що зазначена в його особовій справі.

Фактом, що підтверджує отримання або неотримання поліцейським виклику про надання пояснень, є отримання органом, що проводить службове розслідування, поштового повідомлення про вручення або про відмову від отримання такого виклику чи повернення поштового відправлення з позначкою про невручення.

Якщо поліцейський, викликаний для надання пояснень у визначеному цією статтею порядку, не з`явився та не повідомив про причини свого неприбуття, він вважається таким, що відмовився від надання пояснень.

При цьому, згідно п. 16, 17 розділу V Порядку №893 факт відмови поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, та інших осіб від надання пояснень фіксується шляхом складення акта про відмову надати пояснення.

Судом враховується той факт, що службове розслідування відносно ОСОБА_1 проводилось під час дії на всій території України воєнного стану, та те, що виклик позивачки для надання пояснень в рамках проведеного відносно неї службового розслідування був ускладненим, проте жодних змін до Дисциплінарного статуту та Порядку №893, в частині, що стосується порядку виклику поліцейського для надання пояснень в рамках проведеного відносно нього службового розслідування не вносилось.

Таким чином, не здійснивши згідно ст. 18 Дисциплінарного статуту та Порядку №893 відповідного виклику позивачки для надання пояснень в рамках проведеного відносно неї службового розслідування, відповідач тим самим позбавив позивачку законного права викласти своє ставлення до обставин, що стали підставою для призначення службового розслідування, навести свої доводи та міркування щодо них, спростувати їх, повідомити про докази, що їх спростовують тощо.

На підставі викладеного, колегія суддів зважає на те, що з наданих доказів неможливо встановити належне повідомлення позивачки про проведення службового розслідування, а також забезпечення її права надавати пояснення, докази на обгрунтування своїх доводів та заперечень.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач фактично позбавив позивача права на захист під час проведення службового розслідування.

Колегія суддів зазначає, що порушення процедури при прийнятті рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultraviresaction - invalidact). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Тобто, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі №813/1790/18.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року N9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року N4, від 26.10.1995 року N18, від 25.05.1998 року N15) роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено наявності встановлених законом підстав для звільнення позивача з посади.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб`єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами порядку та процедури притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивачки було протиправним, а тому оскаржувані накази підлягають скасуванню у судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Також, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2018 по справі № 826/16311/16, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Враховуючи встановлений судом факт незаконного звільнення позивача з посади, колегія суддів вважає, що позивач підлягає поновленню на попередньо займану посаду із стягненням середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, оскільки обов`язок щодо відрахування платежів, податків та зборів покладено на роботодавця, судом обґрунтовано визначено суму без їх урахування.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом, оскільки з моменту отримання копій оскаржуваних наказів позивач звернувся до суду в межах визначеного строку. При цьому, обґрунтовуючи вказані доводи відповідач безпідставно посилається на положення ст.ст.30-31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, оскільки вказані положення набрали чинності з 01.05.2022 року на підставі Закону України «Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року№ 2123-IX,тобто були відсутні станом на час спірних правовідносин, а тому не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2023 по справі № 520/15044/23 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді В.В. Катунов І.М. Ральченко
Повний текст постанови складено 29.01.2024.