Справа № 183/14158/23
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

29 січня 2024 рокуСправа № 183/14158/23
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Новомосковського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, скасування протоколу про вчинення про адміністративне порушення, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із адміністративним позовом до Новомосковського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, у якому просить:

- визнати протиправними дії Новомосковського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зі складення 26.10.2023 протоколу про адміністративне порушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП, постанови про накладення адміністративного стягнення у розмірі 3400 грн. та прийняття рішення № 10 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, та скасувати;

- зупинити дію рішення № 10 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства;

- зобов`язати надати дозвіл на право проживання в Україні з видачею посвідки.

У поданій позовній заяві позивач зазначила наступне:

- 26.10.2023 року за місцем її з чоловіком проживання за адресою АДРЕСА_1 прийшов наряд поліції, з повідомленням про те, що до відділу надійшла інформація, що в будинку проживає громадянка росії і їм необхідно перевірити паспорти мешканців будинку. Позивач сказала, що це вона і надала свої документи.

- 26.10.2023 року, їй під підпис було вручено Протокол про адміністративне порушення за ч.2.ст.203 КУпАП, Постанову про накладення адміністративного стягнення у розмірі 3400 грн. та Рішення №10 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

- позивач не володіє українською мовою, вдома чоловік пояснив, що у постанові та протоколі, зазначено, що, якщо вона не погоджуюся, то може їх оскаржити в 10-денний строк з дня їх винесення.

- оскільки, твердження які написані у документах, що начебто позивач незаконно заїхала на територію України, ухилялася від від`їзду з території України та перейшла на нелегальне становище не відповідає дійсності, тоді, 26 жовтня 2023 року, позивач, власноручно написала заяву до Новомосковського міськрайонного суду, про оскарження постанови та протоколу, на що отримала відповідь, що їй необхідно надати позовну заяву відповідно до ст.160 КАС України та на державній мові.

- коли позивач звернулася за правовою допомогою їй було роз`яснення, про те, якщо вона приїхала з метою на постійне місце проживання до України, то, відповідно Закону, має це питання вирішувати шляхом звернення до Державної міграційної служби України за місцем свого проживання, і що реєстрація шлюбу, як пояснювали раніше, не є достатньою мірою для вирішення цього питання.

- що стосується Рішення про примусове повернення до країни походження їй було сказано, що позивач своїм підписом взяла на себе зобов`язання 24.11.2023 року, покинути територію України.

- після роз`яснення адвокатом на російській мові тексту, складених Державною міграційною службою документів відносно неправильного проживання на Україні, позивач зрозуміла, що порушила норми закону не звернувшись своєчасно до Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

- 24.11.2023 року, вона звернулася до Новомосковського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області (ГУ ДМС у Дніпропетровській області) із заявою - клопотанням про зупинення дію рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та про надання дозволу на право тимчасового проживання в Україні, на що отримала відповідь, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни може бути призупинене, у разі його оскарження в суді.

- що стосується звернення про надання дозволу на право тимчасового проживання в Україні, конкретного рішення не отримала, а лише посилання на те, що згідно Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах. Іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

- дії працівників Державної міграційної служби Новомосковського відділу на час складення протоколу, постанови, прийняття рішення, без з`ясування усіх обставин, перекладача, роз`яснення їй та попередження про необхідність здійснення нею відповідних дій згідно з діючим законодавством, вважає неправомірними.

-зазначені дії та складені документи було складено формально в порушення її законних прав та інтересу на переїзд на територію України де проживає та зареєстрований її чоловік.

- вважає, що Протокол про адміністративне порушення за ч.2.ст.203 КУпАП, Постанова про накладення адміністративного стягнення у розмірі 3400 грн. та Рішення №10 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, складені 26.10.2023 року, без з`ясування усіх необхідних, для прийняття таких рішень обставин, тому у зазначених документах, зазначені такі обставини, які не мають місця, але вони були застосовані як підстави для їх прийняття.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня справу №183/14158/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Новомосковського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, скасування протоколу про вчинення про адміністративне порушення, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни передано за підсудністю на розгляд Дніпропетровському окружному адміністративному суду.

Питання щодо відкриття провадження по справі судом вирішено не було.

Відповідно до частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

За результатом розгляду матеріалів позовної заяви суд дійшов висновку про необхідність її повернення з огляду на таке.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах щодо спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У пункті 3 частини першої статті 4 цього Кодексу міститься визначення поняття "адміністративний суд", згідно з яким - це суд, до компетенції якого зазначеним Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ. За пунктом 5 цієї частини статті під адміністративним судочинством розуміється діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому ст. 20 КАС України визначено розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів.

Зокрема відповідно до п.п. 1 ч 1, 2 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо:

примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства;

примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України;

затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України;

продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України;

затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, або особами без громадянства;

затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Статтею 286 КАС України визначені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до частини 1 статті 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Стаття 288 КАС України визначені особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов`язкової участі сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх справ, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Якщо справа щодо однієї з вимог підсудна окружному адміністративному суду, а щодо іншої вимоги (вимог) - місцевому загальному суду як адміністративному суду, таку справу розглядає окружний адміністративний суд. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Положенням цієї процесуальної норми кореспондують правила частини першої статті 172 КАС України про те, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Водночас у цій статті в частинах четвертій, п`ятій та шостій встановлено заборони об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких закон встановлює особливості порядку їх розгляду. Зокрема, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом (частина четверта цієї статті), а також щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам (частина п`ята цієї статті).

Поряд з тим закон встановлює умову, за якої суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може (вправі) до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства і тоді, коли розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, буде продовжувати здійснювати суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Натомість можливість роз`єднання позовних вимог застосовується у тому випадку, коли після такого роз`єднання усі роз`єднані справи підлягають розгляду у тому самому суді.

У позовній заяві позивач, просить суд:

- визнати протиправними дії Новомосковського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зі складення 26.10.2023 протоколу про адміністративне порушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП, постанови про накладення адміністративного стягнення у розмірі 3400 грн. та прийняття рішення № 10 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, та скасувати;

- зупинити дію рішення № 10 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства;

- зобов`язати надати дозвіл на право проживання в Україні з видачею посвідки.

Так, 26.10.2023 відносно позивача було складено протокол про адміністративне порушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП, постанову про накладення адміністративного стягнення у розмірі 3400 грн.

Також зазначеними вище документами роз`яснено ОСОБА_1 право на їх оскарження за статтею 268 КУпАП та строк оскарження за статтями 288, 289 КУпАП.

Суд зазначає, що вимоги позивача про визнання протиправними дії Новомосковського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зі складення 26.10.2023 протоколу про адміністративне порушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП, постанови про накладення адміністративного стягнення у розмірі 3400 грн. та їх скасування підсудна місцевому загального суду як адміністративному суду та розглядається протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі з особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності згідно ст. 286 КАС України.

Вимоги позивача про визнання протиправними дії Новомосковського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з прийняття рішення № 10 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та його скасування, зупинення дії рішення № 10 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства підсудна місцевому загального суду як адміністративному суду та розглядається протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі з особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності згідно ст. 288 КАС України.

Разом з тим, позовні вимоги про зобов`язання надати дозвіл на право проживання в Україні з видачею посвідки підсудна окружному адміністративному суду та розглядається в порядку та строки, передбачені в т.ч. ст.12, 173-183, 192-228, 257-262 КАС України.

Отже, заявлені ОСОБА_1 у цій позовній заяві позовні вимоги підлягають розгляду у різні строки та за різними порядком та формою такого розгляду.

Таким чином, позивачем у позовній заяві заявлено позовні вимоги, які підсудні різним судам, що суперечить вимогам КАС України та є порушенням правила об`єднання позовних вимог.

Об`єднання таких справ в одне провадження неможливо з огляду на особливості розгляду відповідних вимог, зокрема, обмеження статтями 286, 288 КАС України строку розгляду адміністративних справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності та розгляду позовної заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України терміном у десять днів.

Крім того, неможливість об`єднання позовних вимог вбачається також у тому, що після роз`єднання таких вимог роз`єднані справи підлягають розгляду різними судами (окружним адміністративним судом та місцевим загальним судом як адміністративним).

Згідно з пунктом 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

У даному випадку відсутні підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу, оскільки частиною четвертою цієї статті закріплено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Отже, позивачем заявлені позовні вимоги, щодо яких процесуальним законом визначена виключна підсудність різним судам, що становить порушення правил об`єднання позовних вимог.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність підстав для застосування правил об`єднання і роз`єднання позовів, визначених у статті 172 КАС України, позовна заява підлягає поверненню позивачеві.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в ухвалах від 09.10.2023 року у справі №990/105/23, від 10.10.2023 року у справі №990/250/23, від 31.10.2023 року у справі №990/277/23.

У пункті 35 рішення у справі "Плахтєєв та Плахтєєва проти України" від 12.03.2009 (Заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом (див. рішення у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія A, N 18, сс. 17-18, пп. 35-36). Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб (див. рішення у справі "Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства" (Stubbings and Others v. the United Kingdom) від 22 жовтня 1996 року, Reports 1996-IV, с. 1502-3, пп. 51-52; і у справі "Толстой Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, серія A, N 316-B, сс. 80-81, пп. 62-67). Якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія A, N 93, сс. 24-25, п. 57).

У пункті 31 рішення у справі "Наталія Михайленко проти України" від 30.05.2013 (Заява № 49069/11) Європейський суд з прав людини також зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі Ешингдейн проти Сполученого Королівства (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A № 93). Встановлюючи такі правила, Договірна держава користується певною свободою розсуду.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справахv. Croatia,and Others v. the Czech Republic, №47273/99, пп. 50-51 та 69, таhli v. France, №35787/03, п. 29).

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Передбачене статтею 169 КАС України право суду на повернення позовної заяви у випадку порушення правил об`єднання позовних вимог є законодавчо закріпленим процесуальним обмеженням, встановленим державою з метою регулювання процедурних питань з метою їх упорядкування, дотримання процесуальної економії та недопущення завантаження процесу ускладненими позовними заяви, вимоги яких мають розглядатися в окремих провадженнях.

Суд зазначає, що повернення позовної заяви позивачеві свідчить не про допущення судом надмірного формалізму, а про вчинення дій, направлених на упорядкування процесуальних правовідносин, тобто є необхідним (позитивним) формалізмом, який сприяє належному здійсненню правосуддя. При цьому, така процесуальна дія не є порушенням права позивача на доступ до суду в розумінні норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, оскільки не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду у належному (встановленому законом) порядку.

Правовий висновок щодо необхідності повернення позовних заяв у випадку порушення правил об`єднання позовних вимог викладено Верховним Судом у постановах від 05.03.2019 у справі №917/1377/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 80470812), від 27.02.2019 у справі №922/2225/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 80308662), від 14.08.2018 у справі №910/3569/188 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 75896052).

Частиною 5 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, ухвала про повернення позовної заяви постановлена 29.01.2024 року.

Відповідно до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Новомосковського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, скасування протоколу про вчинення про адміністративне порушення, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни,- повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Ухвала суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 256 та 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, повний текст ухвали складено та підписано 29.01.2024р.

Суддя О.М. Неклеса