Справа № 620/2/24
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2024-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року м. Чернігів Справа № 620/2/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря - Михайлової І.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Данілевського О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправної та скасування постанови,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відповідач), у якому просить визнати протиправною (незаконною) та скасувати постанову від 01.12.2023 державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження №50181322.

Позов мотивовано тим, що спірна постанова не є належним чином обґрунтованим рішенням державного виконавця, оскільки з неї не можливо встановити у яких розмірах та коли позивачу мали бути виплачені кошти, передбачені виконавчим документом. Крім того, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення Європейського суду з прав людини виникла прострочка, за яку передбачено сплату пені. Натомість у виконавчому провадженні №50181322 на її користь так і не була нарахована та виплачена вказана пеня, що, на думку ОСОБА_1 , є однією з підстав незаконності спірної постанови.

Ухвалою судді від 24.01.2024 відкрито провадження у справі за правилами розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ у відкритому судовому засіданні.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні та зазначив, що спірну постанову винесено у зв`язку з повним виконанням боржником рішення суду. Щодо сплати пені повідомив, що вона застосовується тільки до випадків несвоєчасної виплати відшкодування, під яким відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» розуміється сума справедливої сатисфакції, визначена рішенням ЄСПЛ відповідно до статті 41 Конвенції. Таким чином, неправильним є застосування пені, передбаченої статтею 41 Конвенції та статтею 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», до випадків несвоєчасної виплати сум, що мають бути стягнені на підставі рішення національного суду, невиконання якого стало підставою для констатації ЄСПЛ порушень вимог статті 6 Конвенції.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд враховує таке.

На виконанні в Департаменті перебуває виконавче провадження №50181322 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 03.12.2015 №79754/12.

01.12.2023 державним виконавцем на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №50181322 у зв`язку з виконанням боржником в повному обсязі рішення суду (а.с. 19-20).

Вважаючи вказану постанову протиправною, ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із статтею 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону).

Згідно із статтею 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, умовою для закінчення виконавчого провадження на підставі вказаного положення Закону є достеменне встановлення державним виконавцем факту виконання в повному обсязі рішення, без обмеження лише розглядом повідомлення боржника про виконання рішення.

Разом з тим, за приписами частини першої статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у рішенні.

Підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження (частина п`ята статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Сторонами не заперечується, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 03.12.2015 №79754/12 позивачу було перераховано кошти в розмірі 30047,09 грн., що становить еквівалент 1 000 євро. Також на виконання Службової записки директора Департаменту з питань судової роботи, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.05.2022 та постанови Чернігівського апеляційного суду від 14.09.2022 у справі №751/9102/21 державним виконавцем 06.10.2022 направлено до бухгалтерської служби Міністерства юстиції України вимогу про доплату позивачу залишку заборгованості в сумі 4833,00 грн. (за період з 28.05.2010 по 31.06.2011 в розмірі 8 789,19 грн., який не враховано державним виконавцем при винесенні оскаржуваної стягувачем постанови про закінчення виконавчого провадження №50181322 від 29.08.2016). Платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 14.11.2022 №294 ОСОБА_1 виплачено 4833,00 грн. (доплата невиплачених коштів відповідно до розрахунку за період з 28.05.2010 по 31.06.2011) та платіжною інструкцією від 03.11.2023 №354 виплачено 7649,28 грн., з урахуванням попередніх виплат.

За наведених обставин, відповідач вважав, що рішення суду виконано у повному обсязі, у зв`язку із чим виніс спірну постанову про закінчення виконавчого провадження.

Однак з такою позицією відповідача суд не погоджується, враховуючи таке.

Із матеріалів виконавчого провадження встановлено, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 03.12.2015 №79754/12 Держава Україна повинна виплатити позивачу 1000 євро відшкодування шкоди і виконати рішення національного суду на користь ОСОБА_1 , яке ще підлягає виконанню, протягом трьох місяців з дати повідомлення про ухвалення судом рішення відповідно до пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав подини і основоположних свобод. У випадку несплати цих сум і невиконання рішень національних судів протягом зазначеного тримісячного строку Уряд зобов`язується сплатити пеню за період з моменту спливу тримісячного строку і до моменту остаточного розрахунку у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Суд звертає увагу, що виконавчим документом чітко встановлено - ці виплати та виконання рішення національного суду становитимуть остаточне вирішення справи.

Як було зазначено вище, на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 03.12.2015 №79754/12 позивачу перераховано кошти. Разом з тим, останній платіж здійснено 03.11.2023, тобто поза межами строку, встановленого виконавчим документом. При цьому, пеня за період з моменту спливу тримісячного строку і до моменту остаточного розрахунку стягувачу не нарахована і не виплачена.

З огляду на викладене, суд погоджується з позицією позивача, що відповідач не виконав обов`язок щодо перевірки виконання рішення суду та не з`ясував причини невиплати пені у зв`язку із несплатою сум і невиконання рішень національних судів протягом зазначеного тримісячного строку, що свідчить про невиконання боржником рішення Європейського суду з прав людини від 03.12.2015 №79754/12 у повному обсязі.

Аналогічні обставини були предметом дослідження у справі №620/830/23, під час розгляду якої суд встановив, що відповідач не виконав обов`язок щодо перевірки виконання судового рішення та не з`ясував причини невиплати пені у зв`язку із несплатою сум і невиконання рішень національних судів протягом зазначеного тримісячного строку, що свідчить про невиконання рішення П`ятої секції Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2015 року у справі «Сергій Михайлович Городніченко проти України та 115 інших заяв» №79754/12 у повному обсязі (а.с. 5-8).

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, покликання відповідача на те, що пеня застосовується тільки до випадків несвоєчасної виплати відшкодування, під яким відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» розуміється сума справедливої сатисфакції, визначена рішенням ЄСПЛ відповідно до статті 41 Конвенції, суд вважає необґрунтованими, оскільки у виконавчому документі чітко та однозначно зазначено: Уряд зобов`язується сплатити пеню у випадку несплати сум і невиконання рішень національних судів протягом тримісячного строку.

Так, Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року, заява №29439/02; у справі «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року, заява № 1811/06).

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій та рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно із частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя вказаної статті).

Таким чином, послуги зі складання позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг є різновидом правової допомоги, витрати на яку включаються до складу судових витрат.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути сумірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмету спору.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (пункт 268).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надані суду: договір про надання правничої (правової) допомоги та послуг адвоката від 20.12.2023, квитанцію від 25.12.2023, ордер. Відповідно до наданих суду документів, всього виконано роботи на суму 5000,00 грн. Сума правничої допомоги є фіксованою (а.с. 51-53).

Враховуючи викладене, складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про їх обґрунтованість розміром 5000,00 грн. та можливість стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім того, матеріалами справи підтверджується понесення позивачем витрат на сплату судового збору в сумі 1073,60 грн.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача мають бути стягнуті судові витрати в загальній сумі 6073,60 грн. (5000,00+1073,60).

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправної та скасування постанови задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.12.2023 про закінчення виконавчого провадження №50181322.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 6073 (шість тисяч сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (, вул. Городецького архітектора, 13, м. Київ, 01001).

Суддя С.В. Бородавкіна